8 G. EISEN, ETT BIDRAG TILL APPENDICULARIORNAS ANATOMI. 
öfver åt motsatta sidan och öfvergår till magsäcken, hvilken här bildar en utsväll- 
ning, lefvern, till sitt yttre tydligen skiljd från digestionskanalens öfriga delar genom 
sina fettceller samt sina stora och brunfärgade afsöndringsceller. Tre till fyra gånger 
bredare än cesophagus, utgöres den af två olika halfvor. Den större af dessa, be- 
lägen på djurets venstra sida, fig. 7, är af en mera qvadratisk form, ej försedd med 
flikar, och består till en stor del af stora lefverceller, med deremellan belägna mindre 
sådana med ett oljaktigt innehäll, samt äfven lösa oljekulor, dessa senare isynnerhet i 
centrum. 
Den på djurets högra sida belägna delen af lefvern, fig. 6, h., består af två genom små 
sänkningar eller längsgående fördjupningar åtskiljda flikar, af hvilka den nedre är störst 
och nästan rektangulär; den närmast åt ryggsidan belägna åter skjuter ut i en trian- 
gulär spets. Förmedelst denna flik står lefvern i förbindelse med tarmen genom en lon- 
gitudinel, af talrika stora celler begränsad springa. Öfverst mot ovarialsäcken sträcker 
sig den tredje lefverfliken parallelt med den nedres undre kant. Alla dessa flikar stå 
med hvarandra i omedelbart sammanhang, och äro endast till det yttre skiljda genom 
djupa fåror. I deras inre finnas flera af stora upphöjda celler begränsade fördjupningar, 
i hvilkas botten små, rundade och äfvenledes upphöjda celler kunna urskiljas, mellan 
hvilka finnas fera greniga och djupa fåror, fig. 10. I dessa af mindre celler bestående för- 
djupningar, hvilka troligen hufvudsakligen afsöndra de till matsmältningen tjenliga safterna, 
saknas allt flimmerepitel, hvilket! deremot förekommer på lefverns öfriga insida. Från 
både cesophagus, eller gälhålan, uch tarmen, skiljer sig lefvern derigenom, att den äfven 
utanpå, på vissa ställen, bär ett flimmerepitel, hvilket oftast är af betydlig längd. 
På sätt ofvan är beskrifvet öfvergår lefverns inre hålighet genom en smal, lång 
springa till tarmen. Denna, vanligen ofärgad, är inuti försedd med ett kort flimmerepitel, 
som är af mindre längd än lefverns. Nedåt utvidgar den sig till kloaken, som består af 
en flaskformig, med tjocka väggar försedd säck, hvilken nedåt genom en trång, muskulös 
hals mynnar ut på kroppens öfra sida, ungefär midt emellan svansroten och munn- 
hålan. 
I kloakens väggar, hvilka oftast äro ofärgade, men stundom äfven gulaktiga, 
ehuru alltid något ljusare än sjelfva lefvern, synas större ojemna celler med mellan- 
liggande oljekulor. Dess insida är beklädd med flimmerepitel, med undantag likväl af 
sjelfva mynningen utåt, der det aldeles saknas. Denna mynning är mycket trång och 
utstående utom kroppshöljet, samt omgifves af starka ringformiga muskler, hvilka, så 
vidt jag kunnat se, äro glatta. 
Flimmerepitel finnes således 1 hela digestionskanalen, med undantag af svalget, 
vissa ställen i lefvern, samt kloaköppningen, utanpå åter endast på lefvern. I gälhålan 
är det särdeles talrikt, men ej öfverallt lika långt och ymnigt. Från lefvern sträcker 
sig nämligen, längs gälhålans yttre kant, ett bredt band af gulaktigt flimmerepitel, hvil- 
ket, bredast vid lefvern, småningom blir allt smalare, till dess det nätt svalget, vid- 
gar sig sedan mer och mer, och går snedt öfver cesophagus till en på inre eller svans- 
sidan belägen egendomlig körtel, vid hvars utförsgång det upphör. Detta band af 
flimmerepitel skiljer svalget från gälhålan, så att på ena sdan om detsamma ligger 
