Om Corpora striata's och Thalami funktion enligt Swedenborg 



och nutida forskning. 



När fråga väcktes att hedra professor Gustaf Retzius på hans 70-års-dag med 

 en festskrift, trängde sig genast den tanken på mig, att något af bidragen till denna 

 festskrift borde behandla någon sida af Swedenborg's rika forskargärning. Ty bland 

 de många andra forskningsområden, hvarpå professor Retzius nedlagt sitt intresserade 

 och insiktsfulla arbete, är äfven »Swedenborgs-forskningen» ett. Mycket intresse har 

 han ägnat åt sträfvan att bringa fram i ljuset de vetenskapliga rön, som Swedenborg 

 gjort på en mängd af naturvetenskapens områden och som finnas bevarade i dennes 

 omfattande författarskap men som till stor del lågo och ännu delvis ligga obearbetade 

 i undangömda manuskript. Och det vidtutgrenade arbete å detta område, som under 

 det sista decenniet väckts till lif, och det intresserade deltagande, det omsider rönt 

 på många håll, det hvilar till mycket stor del på de impulser, professor Retzius 

 gifvit, och på hans inflytelserika och själf uppoffrande understöd. 



Vid valet af ämne har jag bestämt mig för det i öfverskriften angifna : Om 

 Corpora striata's och Thalami funktion enligt Swedenborg och nutida forskning, och 

 detta af följande skäl. Man har under forskandet i Swedenborg's skrifter åter och 

 åter funnit uttalanden af honom, som till sin innebörd utgöra betydande framsteg 

 framför den tids vetande, då han lefde, och hvilka sedermera af nutida forskning 

 blifvit bekräftade. Vid sådant förhållande uppstår gärna den frågan : Har inte Swe- 

 denborg uttalat sig äfven i några sådana frågor, som ännu ligga olösta, och skulle 

 icke vetenskapen genom hans uttalanden kunna få en hjälp till klarare insikt i och 

 förstående af dessa? Härvid ledes tanken ganska osökt till frågan om de centrala 

 hjärngangliernas, och särskildt Corpora striata's och Thalami funktion, ty om dessa 

 talar Swedenborg ofta i sina hjärnanatomiska arbeten, och dessa gangliers funktion 

 är ju ännu för den nutida vetenskapen höljd i dunkel. Väl har specialforskningen 

 beträffande deras byggnad, förbindelser, utveckling etc. skridit betydligt framåt un- 

 der senare årtionden, men beträffande deras funktion har man ju ännu icke lyckats 

 komma till någon klarhet. Det är ju om dessa en af våra mest framstående h järn- 

 forskare helt nyligen yttrat följande: 



»Es gibt kaum einen Punkt, der so sehr beweist, wie weit bisher noch unsere 

 Beobachtungsfähigkeit zuriick ist, als der Umstand, dass wir bis heute weder von 



