22 MARTIN RAMSTRÖM, OM COHFORA STRIATA*S OCH THALAMl FUNKTION. 



till de rörelser, som skulle utföras i kroppen. Härom säger han följande: »ha?c cor- 

 pora uti sensmim omnium impetus ita motuum localium spontaneorum primos instinctus 

 suscipiunt. Quoties nimirum appetitus aliquid agendum decernit, statim reciproca 

 spirituum animalium tendentia, hoc est å cerebro in has partes, motuum a quavis parte 

 aut membro ineundorum conceptus hic loci in actus disponuntur.^ (Se Willis, Op. 

 cit., pag. 95.) 



Dessa uttalanden af Willis erinra ju mycket om Syvedenborg's. Men i åt- 

 skilliga afseenden äro de, såsom vi sett, mycket mera sväfvande, framför allt däruti 

 att Willis ej kunde afgöra, kvar egentligen förnimmelserna bragtes till medvetande 

 och hvar egentligen impulserna till de voluntära rörelserna danades. Men detta svåra 

 problem blef det SwEDENDORG förbehållet att lösa; och sedan framträdde för honom 

 på grundvalen häraf äfven Corpora striata's funktion i en klarare dager. 



b. Sivedenborcf s forskningsresultat rörande uppkomsten af de medvetna förnim- 

 melserna och de volontära rörelseimpulserna. 



Swedenborg underkastade nämligen hjärnmärgen och hjärnbarken en ingående 

 undersökning af samma slag som ofvan anförts beträffande Corpora striata. Sålunda 

 studerade han först och främst märgens och barkens anatomi, och detta framför allt 

 på grundvalen af Thomas Willis' komparativa och makroskopiska samt Leetjwen- 

 hoeks och Malpighis mikroskopiska undersökningar. Härmed sammanställde han en 

 mängd kliniska fall, som visat förlamningar i extremiteter, ansikte, talorgan, etc, 

 och där autopsien ådagalagt läsioner i hjärnans märg eller bark. Dessa fall hämtade 

 han från J. J. WEPFER och A. Pacchioni. Vidare observerade han en del djurex- 

 periment, beskrifna af Vieussens, Manget, Ridley, Baglivi, som visade resultaten 

 af exstirpationer, incisioner, instick i barken, retning af barkytan med frätande vätskor 

 etc. (Detaljerade upplysningar om dessa undersökningar, se Upsala Läkareför. Förh., 

 Ny Följd, Band 16, 1910, sid. 1 — 54.) Genom bearbetning af detta stora material 

 kom Swedenborg till de slutsatserna, att såväl den sensoriska som den motoriska 

 själsverksamheten ha sitt säte i stora hjärnans bark, ej i hjärnmärgen, såsom Swed] \- 

 borg's samtida antogo. Närmare bestämdt afspelade sig enligt Swedenborg dessa 

 psykiska processer i barkens små cellulära element, » Spharuhv eller *Cerebellula , 

 S&som SWEDENBORG kallade dem, hvilka hvart och ett med tillhörande nerv bildade en 

 enhet för sia och till hvilka sinnesintrj/cken ingingo för att där ge upphof till nu dvetna 

 förnimmelser och hvarifrån alla rörelseimpulser utginge. Men pa samma gäng h varje 

 sådan sphserula bildade en enhet för sig, vore de ordnade och förbundna med hvar- 

 andra till större och mindre grupper, hvarigenom en samverkan mellan de olika bark- 

 elementen möjliggjordes. Bland dessa an-al SWEDENBORG lägel af Irc stora CtTt- 

 bellula-grupper, hvilka sammanfalla med den nutida lokalisationslärans tre stora motoriska 

 centra för nedre och öfre extremiteternas och hufvudets rörelser. Äfven för den sen- 

 soriska själsverksamheten antog Swedenborg, att Sphserulse vore förbundna med 

 bvarandra till grupper, svarande mot de olika slagen af sinnesförnimmelser, men sån- 

 ger dock ej, huru han tänkt sig dessa Lokaliserade. Rörande den högre själs verk- 



