KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDUNGAR. BAND 49. N:0 9. 25 



ningar eller tankeakter etc. det fordra. Besinnar man detta, kan det nu ej synas 

 annat än naturligt, att Swedenborg tänkte sig sådana rörelsers centra stå i nära 

 beroende af och i samband med de psykiska kortikala centra, och likaså måste det 

 synas oss ganska naturligt, att han förlade dessa sekundära centra till Corpora striata 

 och Thalami optici, hos hvilka han funnit en mängd karaktärer och förhållanden, 

 som väl öf verensstämde med en sådan funktion. Sålunda kände han, såsom vi sett, 

 mycket väl dessa kroppars läge rätt under de stora psyko-motoriska centra och just 

 på gränsen mellan hjärnan och främsta delen af »Medulla oblongata», såsom hjärn- 

 stammen den tiden benämndes ; äf venså kände han dessa kroppars otaliga förbindelser 

 både med hjärnbarkens olika af delningar (obs. att »Capsula interna» den tiden räk- 

 nades till »Corpora striata»), och med de olika sinnesnerverna och med de öfriga ner- 

 ver, som från eller till Medulla oblongata och ryggmärgen utstrålade till eller från olika 

 delar af kroppen; äfvenså kände han de grava störingar i perception och motilitet, 

 som Willis beskrifvit såsom följder af förstörelse af eller patologiska förändriiigar i 

 dessa kroppar ; slutligen visste han ock från Willis' undersökningar, att strices utveck- 

 ling i Corpora striata och utvecklingen af de motoriska och sensoriska förmögenheterna 

 stode i ett visst samband med hvarandra. Sammanfatta vi allt detta, synes mig 

 häri ligga de hufvudsakligaste grunderna, h varpå Swedenborg's uttalanden om de 

 centrala gangliernas, Corpora striata's och Thalami, funktion hvila. 



Huru öfverensstämma Swedenborg's uttalanden om de centrala gangliernas och i 

 synnerhet Corpora striata's och Thalami funktion med nutida forskningsresultat 



inom den jämförande anatomien? 



Det är ju sant, att, om man granskar de grunder, hvarpå Swedenborg upp- 

 byggt sin lära om de centrala gangliernas funktion, man icke däri finner några bindande 

 bevis för de uttalandens riktighet, som Swedenborg framlagt; framför allt voro ju 

 de kliniska och patologiska rön, som Swedenborg lyckats samla, bra få och de be- 

 skrifna symptomerna bra vaga. Men på samma gång måste man intyga, att Swe- 

 denborg^ tolkning af dessa gangliers (liksom f. ö. hela centrala nervsj^stemets) funktion 

 är utomordentligt väl genomtänkt och står utmärkt väl tillsammans med de insikter 

 i dessa organs byggnad och förbindelser etc, som man den tiden lyckats förvärfva 

 sig. Och ser man på huru meningarna i denna fråga gestalta sig i vår tid, så finner 

 man, att — trots nära två seklers forskararbete — man ännu icke har lyckats åstad- 

 komma några bindande bevis för, ja icke ens kunnat ena sig om någon tolkning af 

 dessa kroppars betydelse och funktion. Under sådana förhållanden torde det vara skäl 

 att taga Swedenborg's tolkning i närmare skärskådande och något pröfva, huru hans 

 uttalanden stå tillsammans med den ökade kunskap om dessa kroppar, som resulterat 

 ur vår tids forskning. Gifvetvis borde en sådan granskning ingå både på jämförande 

 och normala anatomiens, såväl som ock den kliniska medicinens och patologiska 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 49. N:o 9. 4 



