KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDUNGAR. BAND 49. N:0 9. 43 



II. Reptilier och fåglar. 



Om vi fullfölja vår undersökning till reptilierna och fåglarna, så finna vi, att 

 de basala ganglierna, liksom midthjärnan med sitt enorma Tectum, Medulla oblon- 

 gata och ryggmärgen hos dem vinna en högst ansenlig utveckling ; äfvenså lillhjär- 

 nan; men att därjämte Pallium nu ökar i volym, och att det börjar utveckla sig 

 ett lager af grå substans på dess yta, utanpå den hvita substansen, en cortex cerebri 

 alltså. Se Fig. 5. 



Hvad först Corpora striata beträffar, utveckla de sig inom reptiliernas klass 

 så, att de däraf betingade ansvällningarna i sidoventriklarnas basala och laterala 

 väggar betydligt inkräkta på hjärnhåligheten; och särskildt hos fåglarna nå de en 

 sådan enorm utveckling, att de komma att utgöra hufvudmassan af hela storhjärnan. 

 De utdifferentiera sig inom dessa grupper till allt flere olika afdelningar, hvilka anses 

 utgöra motsvarigheter till dem, som förefinnas hos däggdjuren och människan. Hos 

 fåglarna märkas sålunda en dorsal af delning, kallad » Hy per siriatum » , (eller af Kuppers 

 och de Vries : »Neostriatum») (motsvarande Nucl. caudatus + Putamen), en mellersta 

 af del ning, »31esostriatum», (motsvarande Globus pallidus), samt en ventral-kaudal, 

 »Epistriatum* (motsvarande Nucleus amygdalse). Se fig. 250, 251, 252 i Edinger: 

 N. Z., II, sid. 280, 281, 282, här reproducerade såsom Fig. 9. De genomkorsas af 

 en hel mängd trådar, hvilka framkalla deras karakteristiska strimmighet. En del af 

 dessa äro gangliets egna endogena trådar, som antingen löpa i vertikal riktning mot 

 gangliets basala delar eller bilda sagittalriktade stråk af trådar, som associera olika 

 delar af detsamma (= »Tractus intrastriatici»); nien en annan del äro trådar, som 

 komma från den utomkring gangliet liggande hjärnbarken, hvilken mångenstädes 

 flyter tillsammans med Striatum i så hög grad, att gränsen mellan dem är omöjlig 

 att fastställa. Det är ur denna stora massa af trådar, som »Tractus strio-thalamici» 

 hos fåglarna framgå. 



Thalami optici äro likaså hos fåglarna starkt utvecklade. Några nya kärnor 

 ha tillkommit, som ej funnos hos fiskarna (såsom t. ex. Nucl. fasciculi septi), och i 

 somliga af de gamla kärnorna ha nya underafdelningar utdifferentierat sig (såsom 

 t. ex. i Nucl. dorsalis). Nya förbindelser uppstå ock, såsom af det följande ses. Men 

 det mest anmärkningsvärda är, att den från och med reptilierna uppträdande hjärn- 

 barken träder i förbindelse med Thalamus. De flesta Thalamuskärnor, i synnerhet 

 Nuclei ventrales, få således trådar icke blott från Striatum och kaudala delar af cen- 

 trala nervsystemet, utan äfven från hjärnbarken. Och, såsom degenerationsförsök 

 visa, Thalamus sänder äfven sådana trådar till barken. I följd af dessa barkförbin- 

 delser får Thalamus (jämte Striatum) en högst betydelsefull plats mellan hjärnbarken 

 å ena sidan och hela det öfriga nervsystemet å den andra. 



Hjärnbarken har hos fåglarna ännu icke kommit långt i utveckling. Endast i 

 mediala och bakre partierna af hemisfärerna är den genom ventrikeln skild från 

 Striatum; f. ö. öfvergår den i denna utan tydlig gräns. Förutom de celler, (oregel- 



