ö FA Ii. WIIKDK, 



Af denna tabell synes det att den nu ifrågavarande approximationsberäkningen 



visserligen gifver något felaktiga resultat, i början för små oeh mot slutet för stora : 

 men att felen dock ej äro nog stora att medföra betydligare olägenheter. Häraf finna 

 vi således att man, utan att begå några anmärkningsvärda fel, kan betrakta ett, inom 

 vissa gränsor, ojemnt krut, såsom en jemnkornig medelsort. För att med sa stor 

 noggrannhet som -möjligt bestämma medelkornstorleken af ett visst krut, bör man 

 räkna antalet korn som förekomma uti afvägda portioner af detsamma och derigenom 

 törst bestämma rnedelvigten af krutkornen, hvarefter medelstorleken lätt beräknas, da 

 krutets egentliga vigt är bekant. 



Om krutkornen icke hafva den form som här ofvan blifvit förutsatt, sä kan be- 

 räkningen af deras förbränning icke verkställas efter den uppgifna formeln. Sådant 

 skulle vara fallet med krutkorn hvilkas längd- bredd- och tjockleks dimensioner vore 

 olika h varandra. Men då krutkornens form är känd, kan krutets förbränning lätt 

 beräknas, och det erhållna resultatet, som måste vara en viss funktion af t, kan då i 



allmänhet betecknas med L(l - <f ~\ då L betecknar den ursprungliga krutqvantiteten 



och '/ „'. den del af densamma som vid tiden t finnes oförbränd. 



För att bestämma det inflytande som den successiva antändningen utöfvar på ladd- 

 ningens förbränning, vilja vi till en början antaga att den börjar i en enda punkt och derifran 

 utgår med konstant hastighet, hvaraf således måste följa att, efterhand, koncentriska lager 

 blifva antända, hvilkas storlek beror, dels af kanalens form, dels af tiden som förflutit sedan 

 antändningens början. Antager man nu att antändningshastigheten är H, ytan af ett 

 vid tiden t antändt lager är S, och krutets specifika vigt är ;', sä antändes under det 

 derefter följande tidsmomentet dt en krutqvantitet som är SyUdt. Men dessförinnan 

 hafva alla de lager som ligga inom afsåndet Ht från antändningspunkten blifvit antända, 

 och hvart och ett af dem har då brunnit under en tid som är lika med skilnaden 

 emellan t och den tid t' vid hvilken det blifvit antändt. Den af sistnämnde lager upp- 



brunna krutqvantiteten måste då vara <SyH(l — (f I ~ \\dt\ och den af hela krutladd- 

 ningen vid tiden t uppbrunna qvantiteten, som vi vilja kalla q blir då: 



q = Uyfs(l- y(V)K 



Om vi med / beteckna afståndet från antändningspunkten till det krutlager som är 

 mest från densamma aflägset, samt med t den tid som förflyter till dess att antändningen 

 upphunnit detta lager, i hvilket fall r således kommer att beteckna hela laddningen* 

 antändningstid, sä är / — Hr och således H = — ; och genom införande af detta värde 

 på H i ofvanstående formel, erhåller densamma följande, för gränsbestämningen lämp- 

 ligare form, nemligen: 



q^yy.js(l-^(^))dt'. 



Denna integrals gränsor böra nu bestämmas så att den första delen af densamma, eller 

 y i Sdt' kommer att uttrycka vigten af den del af laddningen som inom tiden t blifvit 



