12 L. F. NILSON, 



tens hals afsatte sig snart, alldeles som vid föregående försök, ett svart speglande ämne 

 af alldeles samma utseende som den arsenikspegel, man erhåller vid Berzelius-Marsh' 

 arsenikprof, och innan kort fann jag att i apparatens kallare delar hade afsatt sig 

 stora, utmärkt vackra kristaller af arsenik, som med för denna metall egendomlig färg 

 och glans framträdde, så snart något ställe på retortens sidor uppvärmdes, så att det 

 dem eljest öfvertäckande lagret af svafvelarsenik förflygtigades. Slutligen, efter 4 ä 5 

 timmars destillation, återstod endast arsenikmetall och på denna tid hade jag uti en 

 liten reduktionsretort af hårdsmalt glas erhållit omkring 10 gr. deraf, som efter förnyad 

 destillation i vätgas pröfvades på svafvelhalt genom oxidation med rökande salpetersyra 

 och vattenlösningens försättande med barytsalt, hvarvid densamma höll sig fullkomligt 

 klar äfven då den fått stå en tid. Den sålunda erhållna metallen var följaktligen full- 

 komligt svafvelfri och reduktionen hade försiggått fullständigt. 



Dessa försök hafva sålunda till fullo konstaterat arsenikbisulfurens reducerbarhet 

 vid upphettning med vätgas. Jag har äfven varit i tillfälle att genom försök öfvertyga 

 mig om, att öfriga svafvelförenin^ar af arsenik visa enahanda förhållande under samma om- 

 ständigheter; dock försiggår svafiighetens och isynnerhet svafians reduktion vida trö- 

 gare och svårare än händelsen är ined bisulfuren. Att endast vätesvafla härvid bort- 

 går visade sig vid anställd undersökning utaf den svarta fällning, som den bortgående 

 gasen åstadkom i blysaltlösning, hvilken fällning icke innehöll ens det ringaste spår af 

 arsenik, hvarom jag öfvertygade mig genom i Berzelius-Marsh'ska apparaten anställda 

 prof. 



Såsom jag nyss ofvanför nämnt, stärktes jag i min förmodan att vätgas vid glöd- 

 ning icke skulle utöfva någon inverkan på svafvelarsenik genom en uppgift utaf H. 

 Rose, som visserligen icke berör denna fråga direkte, men hvarur man med fulla skäl kan 

 draga en sådan slutsats. Berzklius *) uppgaf nemligen redan 1828 en metod, hvarige- 

 nom all arsenik utan förlust kunde erhållas direkte ur svafvelarsenik och som bestod 

 deruti, att svafvelarseniken sammanrifven med kolsyradt natron glödgades uti ett lämp- 

 ligt glasrör, hvarigenorn han ledde en modererad ström af torr vätgas. Förklaringen 

 lydde så, att äfven det bildade arseniksvaflade saltet sönderföll och vätesvafladt svafvel- 

 natrium återstod. Om metoden säger Berzelius, att »arseniken i metallform och igen- 

 kännlig till sina egenskaper kan sålunda framställas ur ovägbara smulor af svafvel- 

 arsenik». Emot en sådan åsigt om den sönderdelning, som vid denna reaktion eger 

 rum, uttalade sig H. Rose 2 ) 1853. På grund af anställda försök kominer han till den 

 öfvertygelsen att »arseniksvafla AsS°, då den är förenad med en alkalisk svafvelmetall, 

 icke förändras vid glödning i en ström af vätgas, ty i arsenikens alkaliska svafvelsalter 

 angripes icke svafvelarseniken af vätgas vid högre temperatur. Smältes nemligen arse- 

 niksvaflighet AsS" med en blandning utaf svafvel och kolsyradt kali-natron i ett kulrör 

 i vätgasström, så förflygtigas blott det öfverskjutande svaflet och den bortgående vät- 

 gasen är så fri från arsenik och arsenikväte, att den antänd icke afsätter arsenikfläckar 

 på hvitt porslin». 



') Årsberättelse om frainstegeii i Physik och Chemi 1828. s. 126. 

 2 ) Annaler, der Physik und Chemi Bd. XC S. 567. 



