14 L. F. NILSON, 



kolsyradt natron i slutet rör, den senare kolsyradt natronkali, en olikhet, som ej kan 

 vara af något inflytande. Emellertid föranledde mig Senarmonts uppgift att verkställa 

 ett par försök under alldeles samma omständigheter, hans försök företagits, och jag 

 hade dervid tillfälle öfvertyga mig om riktigheten af H. Roses iakttagelser. I det knä- 

 böjda rörets öfre del afsatte sig de allra omisskännligaste arsenikkristaller och något annat 

 sublimat kunde ej spåras. Till försöken begagnade jag en blandning af sura kolsyrade 

 alkalier, som ger en lättsmältare fluss än ensamt natronsaltet. 



Slutligen har jag att anföra ett förut ej bekant sätt, hvarigenoin arsenikbisulfu- 

 ren kan lätt erhållas på våta vägen och i en form, som var mig serdeles välkommen, 

 då densamma synnerligen väl egnade sig för de försök öfver dess förhällande till alkali, 

 till hvilka jag straxt skall öfvergå. 



Som bekant ansåg sig Berzelius *) hafva erhållit underarseniksvafligt svafvelsalt, 

 dä han i kokning löste arseniksvaflighet i kolsyradt alkali, i form af en efter vätskans 

 filtrering och afsvalning afsatt brun voluminös fällning. Företages denna reaktion, så 

 erhålles på angifvet sätt en sådan brun afsats, till hvilken jag, äfvensom till de öfriga 

 produkter, som härvid bildas, skall återkomma vid redogörelsen för arseniksvaflighetens 

 föreningar. Om arseniksvafligheten så småningom sättes till den kokande koncentre- 

 rade lösningen af det kolsyrade alkalit, så löses den icke fullständigt, utan ett tungt, 

 kristalliniskt, bjert rödgult pulver utfaller och tilltager i mängd med mängden af till- 

 satt arseniksvaflighet, lösningen färgas genast gul, kolsyran utdrifves och tillika bortgår 

 en gas, som fäller blysalt med svart färg. Den rödgula fällningen måste snart från- 

 skiljas lösningen, för att kokningen skall kunna fortsättas, emedan den stöter häftigt. 

 När den ej mera är varm, är dess färg ljusare, gul; den är olöslig i vatten, kolsyradt 

 natron och ammoniak; urtvättad med vatten afger den ingenting åt chlorvätesyra; vid 

 upphettning i ett fint glasrör smälter den till en röd vätska, som vid afsvalning stelnar 

 kristalliniskt, upphettad i luft förhåller den sig sammalunda och förbrinner vid stegrad 

 hetta utan att lemna den ringaste återstod. Vid 100° lider den ingen annan förändring 

 än att färgen blir mörkare, rödgul. Pressad mellan sugpapper och torkad öfver svafvel- 

 syra lider den ingen förlust vid 100°. Vid behandling med rökande salpetersyra för- 

 siggår en så liflig syrsättning att eldfenomen visar sig; lösningen håller svafvelsyra och 

 arseniksyra. Kalilut löser den med gul, natrorilut med purpurfärg, men lösningarna 

 dekoloreras inom fä ögonblick och afsätta en svart till svartbrun olöslig tung fällning; lös- 

 ningen innehåller arseniksyrligt och arseniksvafligt salt, ty efter tillsats af salpetersyra! I 

 silfveroxid i öfverskott och det afskiljda svafvelsilfrets aflngsnande erhålles, efter förut- 

 gången neutralisation med ammoniak, ur den genom salpetersyra surgjorda lösningen en 

 gul fällning. 



Alla dessa reaktioner visade tillräckligt, att föreningen i fråga var arsenikbisulfur; 

 till föl-klaringen öfver detta bildningssätt skall jag återkomma längre ner och anföra 

 den i sammanhang med redogörelsen för de öfriga produkter, som beledsaga dess upp- 

 komst, hvarvid jag äfven blir i tillfälle att upptaga den frågan till behandling, huru- 

 vida arsenikbisulfuren bildår några salter. 



') Kongl. Vetenskaps-Akademiens Handlingar 1825. s. 295. 



