16 L. F. NILSON, 



enligt h vilken sålunda skulle bildas metallisk arsenik och arseniksvaflighet, h vilken se- 

 nare med alkali t gifver arseniksvafligt och arseniksyrligt salt. Men de försök, han an- 

 ställt, för att bevisa denna sin åsigt, harmoniera serdeles illa dermed. Först och främst 

 blir det oförklarligt, att försöken allesammans lemnat vida större olöst rest, såsom nyss 

 är nämndt från 25 ända till 40 proc. af realgarns vigt, under det omsättningsformeln 

 fordrar endast 23.36 proc, ty att söka förklaringen härtill uti den möjliga förhanden- 

 varon af en utaf Berzelius angifven underarseniksvaflighetens förening med 1, 2 eller 

 3 at. svafvelkalium 1 ), synes mig alldeles oberättigadt, då denne senare löses i alkali 

 med samma fenomener som realgar enligt Berzelius "). Men icke blott i afseende på 

 mängden utaf olöst återstod hafva Kuhns försök lemnat i hög jzrad varierande resulta- 

 ter, utan detta är äfven händelsen med dennas halt af svafvel, som vid fyra qvanti- 

 tativa bestämningar utföll så, att på 1 at. svafvel skulle komma ungefär 8, 5.J, 4 och 

 3 at. arsenik ! ); vid två qvalitativa försök erhölls efter oxidation med salpetersyra en 

 lösning, som i ena fallet grumlades af chlorbarium, i det andra deremot höll sig klar. 

 Under sådana förhållanden och då man derjemte sväfvar i ovisshet om den metod, han 

 användt vid bestämmande af den olösta återstodens vigt, då endast dess svafvelhalt, 

 men ej den deri ingående arseniken, blifvit till qvantiteten bestämd, då ingen under- 

 sökning öfver den af honom använda naturliga realgarns renhet blifvit gjord, då luf- 

 tens oxiderande inverkan ej synes hafva kommit i betraktande, ehuruväl härutinnan 

 och i den varma alkalilösningens inverkan på fint fördelad arsenik enligt mitt förme- 

 nande kunde hafva sökts närmaste anledningen till de vexlande resultaterna, enär enligt 

 v. Bonsdorff 4 ), som bekant, arsenik redan under luftbaltigt vatten öfvergår till arsenik- 

 syrlighet (och att benägenheten härför skall befordras genom närvaro af alkali är ögon- 

 skenligt); då man sålunda med ett ord sväfvar i okunnighet om den grad af noggrann- 

 het och omsorg, hvarmed Kuhn verkställt sina försök, så synes man på grund af dem 

 ej vara berättigad, att utmönstra Berzelii s. k. svarta svafvelarsenik från de kemiska 

 föreningarnes antal. 



Allt detta gaf mig anledning att ånyo upptaga denna fråga till en undersökning, 

 som medförde följande resultater. 



Under förutsättning att omsättningen vid arsenikbisulfurens upphettning med ko- 

 kande alkali försiggick enligt Kuhns ofvan nämnda reaktionsformel så, att arsenik af- 

 skiljes, sökte jag först afgöra, huruvida dennas mängd verkligen varierade så som han 

 nppgifver. Härtill användes en konstgjord, på torra vägen erhållen, pulveriserad och 

 slammad arsenikbisulfur, om hvars renhet jag enligt föregående analytiskt hade öfver- 

 tygat mig. 



1) l.n? gr. sådan arsenikbisulfur behandlades med kalilut af 1.30 sp. v., en concen- 

 trationsgrad, som äfyen för alla följande försök begagnades. Redan i köld färgades bisul- 

 furen brun och snart blef återstoden nästan svart. Efter några timmars upphettning 

 vid liflig kokning afskildes den genom filtrering frän lösningen, som var färgad svagt 



') Kuhn, anfördt ställe S. 3. 



2 ) Anfördt ställe s. 296. 



;! ) Anfördt ställe S. 4. 



4 ) Annalen dur Phvsik und Chemie XXXI] S. 573. (1834). 



