20 F. L. NILSON, 



stämdes såväl svafvel som arsenik. Svafvelsyrade baryten vägde 0.0*65- 0.00639 gr. svafvel, 

 arseniksyrade ammon.-talken 0.1515 gr. =0.0598 gr. arsenik, hvadan sammansättningen i 

 procent uttryckt blir svafvel 9.65 och arsenik 90.35 och olösta arseniken hade nedgått 

 ända till 11.60 proc. af den invägda arsenikbisulfurens vigt. 



Ur de siffror, jag sålunda erhållit vid dessa åtta serskilda försök, anser jag mig 

 vara berättigad att draga den slutsats, att omsättningen vid arsenikbisulfurens behand- 

 ling med alkalihydrat verkligen försiggår enligt den af Kuhn uppställda reaktionsfor- 

 meln 3AsS 2 =2AsS 3 +As, alldenstund nemligen fyra bland dessa försök, 1), 2), 5) och 6), 

 under hvilka allesammans reaktionen varat ungefär lika länge, gifvit värden i olöst ar- 

 senik, som helt obetydligt variera å ömse sidor omkring det af formeln fordrade. Att 

 densamma så envist fasthåller svafvel och att halten derutaf vexlar ända från 9.65 proc. 

 till l.io proc. i de qvantitativa och till nästan endast omärkliga spår vid de qvalitativa 

 försöken, visar endast att arsenikbisulfuren är ytterst svår att fullständigt dekomponera 

 med alkali och jag skulle vilja jemföra en sådan svårighet med den i det föregående 

 uppvisade, att genom upphettning fullständigt omsätta en blandning utaf svafvel med 

 arseniksyrlighet uti svafvelsyrlighet och arsenikbisulfur eller utaf arseniksyrlighet och 

 arsenikbisulfur uti svafvelsyrlighet och metall. Tvifvelsutan utöfvar också arsenikbisul- 

 furens kristalliniska natur sitt inflytande på återstodens sammansättning, då en inre 

 oangripen kärna alltför väl låter tänka sig vara anledningen till den varierande svafvel- 

 halten, såsom Kuhn x ) redan anmärkt. 



Som af det föregående synes, är det endast två försök, 5) och 6), som närma sig 

 det af Berzklius erhållna resultatet; i försöket 7) förhåller sig i den olösta återstoden 

 As : S = 1.311 : 0.066 och i 8) =1.205 : 0.603, ett förhållande, som skulle leda till de mindre 

 sannolika formlerna As 20 S och As 2 S. 



Med stöd af ofvanstående och derjemte på grund af den s. k. svarta svafvelarseni- 

 kens ovanliga och ensam stående sammansättningsart tvekar jag icke att anse den- 

 samma endast såsom en tillfällig blandning af arsenik med arsenikbisulfur. 



En färgförändring, som arsenikbisulfur undergår isynnerhet då densamma i pulver- 

 formigt tillstånd får vara i beröring med luften vare sig i torrt tillstånd eller under 

 vatten, tilldrog sig min synnerliga uppmärksamhet. Från att vara alltigenom tegelröd, 

 blir den nemligen på ytan ljusgul och antar samma gula färg, som utmärker arsenik- 

 svafligheten. Färgförändringen kunde också alltför väl vara förorsakad just af denna 

 svafvelförenings bildning genom luftens syrsättande inverkan, ty 3AsS 2 +30 = 2AsS 3 

 +AsO l och detta var så mycket antagligare som arsenikbisulfuren endast ytligt förändrade 

 sin färg, under det deremot de undre för luften mera oåtkomliga lagren bibehöllo sig 

 tegelröda. Det var nu ingen svårighet underkastadt att afgöra, om så verkligen vore 

 förhållandet. Ty på våta vägen nyss erhållen arsenikbisulfur är komplett oföränderlig 

 uti en kokande, måttligt concentrerad lösning utaf kolsyradt natron, enär en sådan lös- 

 ning äfven efter långvarig kokning icke vid öfvermättning med chlorvätesyra afsätter 

 det allraringaste spår af svafvelarsenik, hvilket ock utaf arsenikbisulfurens bildnings- 

 sätt enligt det föregående torde vara fullt klart. Vore nu deremot den nämnda färg- 



*) Anfördt ställe S. 2. 



