2N I-- P. NILSON, 



stort öfverskottet af syra än må vara, hela zinkhalten, om arseniksyran är tillräcklig, i 

 form af ett gult pulver, som är ZnS . AsS'. Om deremot arseniksyran förut med 

 svafvelsyrlighet reduceras till arseniksyrlighet, så faller endast arscniksvaflighet utan in- 

 blandning af svafvelzink». Då Wöulers iakttagelse sålunda icke låter tillämpa sig ens 

 på arseniksvaflig svafvelzink, sa framstå de omnämnda salternas egendomliga förhållande 

 till chlorvätesyra i så mycket bjertare dager, alldenstund svafvelbaserna deri icke blott 

 dekomponeras af chlorvätesyra, utan ju till och med lösas af vatten. 



Som bekant är, ansåg Berzelius ') att det bruna kermeslika salt, hvarom här är 

 fråga, vore en förening af bisulfuren med svafvelnatrium, utan att något analytiskt un- 

 derlag blifvit lemnadt som stöd för en sådan åsigt. Visserligen skulle det kunna synas 

 som den af honom ") anmärkta reaktionen till alkali, deri den »löses med samma feno- 

 men som realgar» d. v. s. under åtskiljande af en svartbrun fällning, vore ett sådant 

 stöd, men Berzelius s ) bar sjelf visat att arseniksvaflighet vid upphettning med concen- 

 trerad alkali-lut ger samma reaktion, ett förhållande, hvartill jag i det följande blir i 

 tillfälle att återkomma. Då nu af det närmast föregående är ådagalagdt, att ifråga- 

 varande salt ingalunda innehåller arsenikbisulfur, utan utgöres af ett arseniksvafligt salt, 

 da tillika förut blifvit visadt, att någon förening mellan bisulfuren och svafvelalkali icke 

 erhålles vid dess behandling med alkali och af det följande torde framgå, att någon så- 

 dan ej erhålles pä öfriga utaf Berzelius uppgifna vägar, hvarpå den skulle bildas, t. ex. 

 vid concentrering af arseniksvafliga svafvelalkaliers vatten lösningar eller vid deras be- 

 handling med alkohol, da, slutligen Berzelii 4 ) uppgift att »underarseniksvafligt svafvel- 

 kalium erhålles om arseniksvafligt svafvelkalium smältes med mera arsenik», måste falla 

 inför H. Roses ft ) undersökning öfver arseniksvaflighetens förhållande vid smältning till- 

 sammans med kolsyradt alkali, hvarvid, som bekant, de ursprungligen bildade arsenik- 

 svafliga och arseniksyrliga salterna under förflygtigande af arsenik öfvergå i arsenik- 

 svaflade och arseniksyrade, sä torde man vara berättigad att derur draga den slutsats, 

 att arsenikbisulfuren icke ingår några föreningar. Härför talar också i hög grad det 

 redan af Berzelius 6 ) anmärkta faktum, att, då »bisulfuren digereras med svafvelkalium, 

 sönderdelas den och ger ett svartbrunt pulver af i minimum svafvelbunden arsenik» 

 eller, enligt livad jag i det föregående visat, riktigare metallisk arsenik; för att kunna 

 uppträda som elektronegativ svafvelförening måste densamma nemligen upptaga hälften 

 så mycket svafvel, som den förut innehåller eller öfvergå till arseniksvaflighet och denna 

 högre svafvelbindning försiggår under åtskiljande af metall. Ett annat stöd för den 

 åsigten, att arsenikbisulfuren ej kan uppträda som sulfid, finner jag jemväl uti den, i 

 det föregående omnämnda, reaktion, der densamma utföll i fritt tillstånd, ehuruväl till- 

 gäng till svafvelmetall fanns förhanden i lösningen, hvarmed densamma, i händelse den 

 dertill varit mägtig, bort eller kunnat förena sig. 



') Kongl. Vetenskaps-Akademiens Handlingar 1825 s. 295. 



2 ) Anfördt ställe s. 296. 



'i Anfördt ställe s. 284. 



«) Anfördt ställe s. 295. 



5 ) Annalen der Physik und Chemie XC. S 565 



B ) Anfördt ställe 9. 295. 



