OM ARSENIKENS SUI/FUBER OCH DERAS FÖRENINGAR. 31 



hvarmed, som synes, de ofvan anförda analytiska bestämmelserna öfverensstämma. Men 

 då en sådan förening är minst sagdt föga sannolik, så torde ifrågavarande produkt få 

 anses som arseniksvaflighet, som sålunda på detta sätt med konst låter erhålla sig kri- 

 stalliserad. Den obetydliga fremmande inblandningen, h vilken antagligen ingår såsom 

 det här förut anmärkta saltet NaS.3AsS 3 , torde ej böra väcka några betänkligheter mot 

 en sådan åsigt, då kändt är, huru energiskt vissa ämnen qvarhålla föroreningar; härvid 

 hehöfver jag endast erinra om omöjligheten att ur fälld svafvelsyrad baryt genom tvätt- 

 ning aflägsna salpetersyrad baryt eller chlorbarium, ehuru dessa senare äro ganska lätt 

 lösliga salter i och för sig. Såvidt jag har mig bekant har tillförene annan kristalli- 

 serad arseniksvaflighet än det nativa auripigmentet icke varit känd. 



Afdunstas åter den genom kolsyrade natronets mättning med arseniksvaflighet er- 

 hållna gula lösningen ända derhän, att den, naturligtvis efter förutgänget frånskiljande 

 af utfälld arsenikbisulfur, vid afsvalning stelnar, så erhålles en lefverbrun, fast och härd 

 massa, utan tecken till kristallisation. öfverlemnas den nu åt sig sjelf i luften, så drö- 

 jer det vanligen ej serdeles länge innan flera kristalliserande produkter såväl vid kan- 

 terna närmast kärlväggarna som inuti sjelfva massan anskjuta, nemligen en i serdeles 

 vackert granatröda, en annan i svagt gula, en tredje i alldeles ofärgade islika, och en 

 fjerde i små mjölkhvita kristaller. Af dessa skall jag först redogöra för det granatröda 

 saltet, hvilket jag äfven några gånger i små qvantiteter erhållit afsatt ur en lösning af 

 arseniksvaflighet i kolsyradt natron, som under vissa omständigheter (förmodligen då 

 densamma ej blifvit fullständigt mättad dermed) förmår hålla sig fullt klar, utan att 

 afsätta det bruna kermeslika saltet, som vanligen visar sig. Det kristalliserar uti ser- 

 deles vackra, regelbundet sexsidiga tafior eller korta prismer, som ofta nog äro af gan- 

 ska stora dimensioner och vanligen sammanvuxna sinsemellan och med de andra sam- 

 tidigt afsatta safterna till större gyttringar. Från den amorfa, lefverbrun a massan kunna 

 de befrias genom mekanisk rengöring och jag har slutligen användt afsköljning med vatten, 

 hvari de äro serdeles svårlösliga; vattnet färgas emellertid gult och grumlas snart af en 

 flockig gul fällning, som genast erhålles vid kokning, hvadan de ej utan sönderdelning 

 synas deraf kunna upptagas. Emedan den lefverbruna, amorfa massan, som naturligt- 

 vis ingenting annat är än det här förut beskrifna sura arseniksvafliga saltet, med vat- 

 ten bildar ett blodrödt coagulum, så är det förenadt med svårigheter och besvär att 

 fullständigt befria kristallerna härifrån ; flera gånger upprepad afsköljning fick dock göra 

 tillfyllest. Så behandladt bibehåller saltet vid förvaring icke sin vackra röda färg, utan 

 blir gult på ytan, antagligen genom vattenförlust, men genom behandling med kolsy- 

 radt natron framträder den ursprungliga färgen ånyo. Det har ej kunnat renas genom 

 förnyad kristallisation, då något lösningsmedel, hvarur det oförändradt afsätter sig, icke 

 är mig bekant. Det löser sig i alkaliska vätskor; med chlorvätesyra behandladt lider 

 det sönderdelning och lemnar en vackert gulfärgad tung återstod olöst. Dennas lös- 

 ning i ammoniak ger med salpetersyrad silfveroxid efter svafvelsilfrets afskiljande vid 

 tillsats af salpetersyra en gul fällning. 



Till efterföljande bestämmelser användes ett med vatten noggrannt afsköljdt och 

 derpå mellan sugpapper pressadt salt, hvarutaf efter syrsättning med rökande sal- 

 petersyra 



