OM ARSENIKENS SULFUREK OCH DERAS FÖRENINGAR 71 



Bvafla fälles med arseniksvafian, men det har aldrig lyekats mig att få dem förenade 

 till en egen kropp, på sätt Zeise visat att vätesvafla och kolsvafla kunna förenas.» 

 Förestående redogörelse har nu visat, att hans förmodan var grundad på en riktig 

 iakttagelse. Den har jeinväl lemnat ett exempel till de mänga förut bekanta på vät' - 

 svaflans analogi med vattnet i sina föreningar. Då svafvelväte sålunda kunnat ino-å 

 förening med en så utpreglad svafla som arsenikpentasulfiden, så torde man med stör- 

 sta skäl kunna förvänta, det sura svafvelsalter skola kunna erhållas, deruti svafvelväte 

 såsom svafvelbasis företräder den rol, basiska vattnet spelar i de sura syresaltcrna, blott, 

 att uppmärksamheten blir riktad åt detta hall. 



Genom i köld skeende sönderdelning af arseniksvafladt salt erhålles sålunda ingen 

 ren produkt och mina försök att rena den härigenom vunna svafvelhaltiga pentasulfklen 

 kröntes icke med framgång, t v kolsvafla extraherade ganska trögt svafvel och genom 

 lösning i kolsyrad ammoniumoxid kunde jag, oaktadt den repeterade gånger derutaf 

 fick upptagas, icke erhålla den i så rent tillstånd, att den sedermera utan återstod lö- 

 stes af detta salt. 



Vill man erhålla en fullkomligt ren arseniksvalla, sa måste dekompositionen utaf 

 svafvelsaltets utspädda lösning med chlorvätesyra ske vid kokning och upphettningen måste 

 härvid fortsättas en längre tid bortåt. Sulfiden fasthåller nemligen envist något svafvel- 

 väte; ett af blysaltlösning fuktigt papper svärtas till bevis härpå, då det kommer i be- 

 röring med vattenångorna, äfven om vätskan hållits i kokning mer än en timma efter 

 det fällningen försiggått och en sålunda under mer än dubbelt så lång tid behandlad 

 svafla visade sig, fullständigt tvättad och laggd på sugpapper i öppen luft till tork- 

 ning, innehålla vätesvafla, alldenstund en med blysalt fuktad pappersremsa, som upp- 

 hängdes tätt öfver utan att likväl få komma i beröring med densamma, inom några 

 minuter gaf mer än tydlig vätesvafie-reaktion. 



Berzelius ') har anmärkt att »det i allmänhet alltid händt honom, att arsenik- 

 svafla lemnat något svafvel olöst, då den upptages af vätesvaflade salter» och anser att 

 »detta svafvel kan likväl vara fälldt ur dessa, emedan de af luftens åtkomst blifvit parti- 

 elt sönderdelade, hvilket man omöjligen kan förekomma». Jag har ofta egt tillfälle att 

 bekräfta riktigheten af denna iakttagelse, och då en lösning utaf vätesvafladt salt, som 



O o o 



varit utom allt tillfälle att komma i beröring med luft, likväl ögonblickligen grumlas 

 af en hvit fällning, då arseniksvafla af den upptages uti det renaste tillstånd, den af 

 mig kunnat erhållas, så synes, på grund af hvad förut blifvit anfördt, den förmodan 

 ligga nära till hands att detta faktum kan vara beroende på en liten qvantitet svafvel- 

 väte, som vid arseniksvaflans beredning ännu ej blifvit genom kokning med öfverskott 

 af ehlorvätesyra derur fullständigt utdrifven och hvarutaf sedermera genom luftens in- 

 flytelse bildats fritt svafvel och vatten. 



Fluckigkrs 2 ) iakttagelse att ur 3NaS . AsS 5 +15HO med ätticksyra afskiljd sulfid vid 

 lösning uti ammoniak bland andra produkter äfven ger undersvafvelsyrligt salt, kan 

 naturligtvis, efter hvad här blifvit sagdt, icke vara beroende på någonting annat, än 



l ) Anfördt ställe s. 272. 



-) WiLL. Jahresbericht iiber die Forlschritte der Chemie etc 1863. S. 232. 



