24 F. T. BERG, 



mankönets proportion, hade man en ytterligare förklaringsgrund till den efterverkan 

 efter krig, hvarigenom mankönets proportion bland de lefvande födde skulle höjas. Då 

 den yngre manliga befolkningen genom kriget minskas, ökas det relativa antalet äkten- 

 skap mellan äldre män och yngre qvinnor. Hela antalet ingångna äktenskap, hvilket 

 under ett pågående krig sjunkit, ökas åter betydligt efter dess slut och med detsamma 

 äfven antalet af förstföderskor. 



Jag bör dock tillägga, att de Svenska iakttagelserna under och efter svåra hem- 

 sökelser af hungersnöd och krig visserligen icke motsäga dessa antaganden, men ej 

 heller kunna tjena såsom fullgiltiga bevis för dem. Betydliga sänkningar i mankönets 

 proportion bland de lefvande födde förekomma visserligen under och kort efter svåra 

 olycksår, likasom betydliga höjningar, sedan deras verkan kan antagas hafva upphört, 

 men ej få fall möta ock, der oaktadt flere års svaga skördar och missväxter någon in- 

 flytelse på de lefvande föddes könsproportion ej kan förmärkas. 



De vinkar, som här kunnat lemnas, torde dock vara tillräckliga att ådagalägga, 

 huru den naturordning, som oeftergifligt bestämmer, att bland de lefvande födde man- 

 könet skall vara öfvertaligt öfver qvinkönet, likväl inom vissa gränser lemnar rum för 

 en rörlighet, som kan inägtigt påverkas af den menskliga samhällsordningen. 



Den kollektiva vilja, som i denna samhällsordning har sitt uttryck, kan sålunda 

 äfven inom detta område utöfva en viss inflytelse och bär alltså äfven ett visst ansvar 

 för följder, som för samhället kunde blifva menliga. 



Dessa följder framträda i proportionen mellan könen inom den stående befolk- 

 ningen. 



En erfarenhet, som lärt oss, att på grund af en fastställd naturordning mot hvart 

 1, 000-tal lefvande födde af qvinkön svarar omkring 1,050 af mankön, synes fullt be- 

 rättiga till den förmodan, att inom den stående befolkningen mankönet borde ej blott 

 alltid träffas öfvertaligare än qvinkönet, utan ock fortgående till sin proportion ökas. 



Statistiken vederlägger på ett obestridligt sätt denna förmodan, då hon ådaga- 

 lägger motsatsen, eller att inom hela den stående befolkningen qvinkönet för närva- 

 rande är öfvertaligt öfver mankönet, så vidt kändt är i det öfvervägande flertalet euro- 

 peiska länder. *) 



Men derjemte röjer statistiken omisskänneligt under lugn samhällsutveckling en 

 fortgående benägenhet till minskning af denna qvinkönets öfvertalighet, när den genom 

 tillfälligheter betydligt stegrats. 



Anledningarna till denna qvinkönets öfvertalighet inom den stående befolkningen 

 äro att söka dels i allmän naturordning, dels i samhällsordning. 



Likasom det förhållandet, att antalet afiadé mankön så betydligt öfverstiger de 

 aflade af qvinkönet, otvifvelaktigt hör till en fysiologisk naturordning, så måste vi ock 

 uti en sådan söka förklaringsgrunden dertill, att bland de lefvande födda barnen redan 



*) Anm. — Det nu vanliga förhållandet i Europa är, att manliga befolkningen utgör 47 — 49 % af hela folk- 

 mängden. Skotland står i denna proportion lägst (1861 med 47,3 5 % mankön). De nuvarande större 

 europeiska stater, i hvilka senaste folkräkningarna förete en öfvertalighet af mankön, äro, så vidt jag kän- 

 ner, endast Belgien (1856 med 50,15 % m.) och Italien (1861 med 50.04 % m.). Äfven 1866 ars folk- 

 räkning i Belgien har af den faktiska folkmängden gifvit 50,16 %, af den rättsliga 50,12 % mankon. 



