PROPORTIONEN MELLAN KÖNEN. 25 



från och med första lefnadsåret dödligheten är betydligt högre bland mankön än bland 

 qvinkön (jfr Stat. Tidskr. haft. 23), och att denna mankönets högre dödlighetsrisk, 

 ehuru minskad, fortgår genom hela barnåldern. All tanke på skilnad i sysselsättning 

 och lefnadssätt måste vid denna tidiga ålder bortfalla, och vi hänvisas till en olikhet 

 i sjelfva organismen, som från födelsen gifver åt qvinkönet en större passiv motstånds- 

 kraft mot lifsfarliga inflytelser. I denna högre passiva motståndskraft torde ock till 

 någon del ligga grunden till den öfvertalighet af qvinkön, hvilken i jemn tillväxt möter 

 oss, ju mer vi närma oss lifvets slutliga ändpunkt. 



Samhällsordningen åter företer under mannens verksamma lif i yrke och lefnads- 

 sätt talrika anledningar till en högre dödlighet. Manspillan under fredliga värf träder 

 dock i bakgrunden för den inflytelse på proportionen mellan könen, som utöfvas af 

 kriget. Denna sistnämnda inflytelse har på de europeiska befolkningarna gjort sig så 

 gällande, att de nästan alla kunna i viss mån sägas ännu befinna sig i ett rekonstruk- 

 tionsarbete för att uppnå det normala förhållandet mellan könen. 



In- och utflyttningar de serskilda länderna och orterna emellan bidraga naturligt- 

 vis ock i hög grad att åstadkomma rörlighet af proportionen mellan könen inom den 

 stående befolkningen. 



Sveriges befolkningsstatistik (jfr tab. N:o 4 och motsv. tafla) företer intet enda 

 exempel af någon allmän folkräkning, då ej qvinkönet i hela riket varit talrikare än 

 mankönet i en proportion, som olika år varierat emellan högst 1,124 qvinkön (1,751) 

 och lägst 1,059 qvinkön (1860) på 1,000 mankön. Inom hela vart lands befolkning har 

 mankönet hittills, älven med inberäkning af tiden efter 1860 (sista afslutade allmänna 

 folkräkningen), aldrig uppnått högre antal än 48,r>8% (1863 och 1864) men väl varit 

 nere vid 47,18% (1751). *) 



Riktningen till ett fortgående stigande af mankönets proportion uttalar sig tyd- 

 ligt deruti, att denna proportion visar sig lägst vid tidpunkten för de äldsta iakttagel- 

 serna, eller 1751, och högst de sistförflutna åren, innan emigrationens stora belopp 

 började att sänka densamma. Utan tvifvel hafva ock krigen under 1700-talets första 

 decennier sin dryga andel i den låga proportion, hvarmed våra uppgifter börja. Kri- 

 gens verkan framträder ock tydlig genom starka fall från 1785 till 1790, från 48,25 % 

 till 47,85%, och frän 1805 till 1810, från 48,oo % till 47,69%, hvaremot fredstiden sedan 

 1815 företer ett oafbrutet stigande, intill dess nu senast från och med 1865 utflytt- 

 ningar i massa uppträdt med motsatt verkan. 



Om man serskildt för landsbygd och städer undersöker proportionen mellan kö- 

 nen (se taflan) inom den stående befolkningen, så upplysa de svenska uppgifterna 

 från och med 1805 följande procent-tal mankön: 



*) Anm. — I Norge har vid följande folkräkningar mankönet i procent af hela befolkningen utgjort: 



ar 1801 47,87 %. 



» 1825 48,61 » 



» 1835 48,99 » 



» 1845 49,io >» 



» 1S55 48,99 » 



» 1865 49,12 » 



och alltså hela tiden varit högre än i Sverige. 



K. Vet. Akad. Handl. B. K). N:o ti. 4 



