PROPOKTIONEN MELLAN KÖNEN. 29 



Östergötlands, Hallands och Örebro län hafva den gemensamma proportionen af 

 1,045 mot 1,000 q. lefvande födde m. och sålunda under medeltalet för riket. De 2 

 sistnämnda länen uppnådde först 1825 proportionen af 48 % mankön inom den stående 

 befolkningen och hafva ännu ej uppnåt 49 %. Från Hallands län är åtminstone utflytt- 

 ningen till andra län ringa i jemförelse med den från Örebro län, hvilket sistnämnda 

 län antagligen ock har en vida större inflyttning än det förstnämnda. 



Östergötlands län, som först 1845 upphunnit 48 %, har ej heller ännu betydligt 

 öfverstigit denna proportion. Detta län påverkas af en ganska stor utflyttning och en 

 hög proportion af stadsbefolkning. 



Att Vesterbottens län ined 1,044 mot 1,000 q. lefvande födda m. dock redan 

 1,810 hade inom den stående befolkningen 48,3 % mankön, är en motsägelse, som en- 

 dast kan i någon mån förklaras genom mycket ringa utflyttning från länet, men möj- 

 ligen betydlig inflyttning af mankön. 



Vestinanlands län med 1,013 samt Uppsala och Gefleborgs län med 1,042 mot 

 1,000 q. lefvande födda mankön hafva, det första ej förr än år 1867 och det andra ej 

 ännu höjt sig till proportionen 48 % mankön inom den stående befolkningen; hvaremot 

 denna proportion för Gefleborgs län visar sig uppnådd är 18(i0, utan att annan anled- 

 ning, än möjligen inflyttningar, synes föreligga till detta olika förhållande. I alla tre 

 dessa län är proportionen af stadsdefolkning hög. 



Slutligen kommer Göteborgs och Bohus samt Blekinge län med sina låga propor- 

 tioner af lefvande födda mankön (resp. 1,039 och 1,037 mot 1,000 qvinkön), men detta 

 oaktadt företeende den egna undantagsställningen, att båda redan år 1810 uppnått 48, o 

 % och 48,2 % mankön inom den stående befolkningen. Att stark inflyttning af manlig 

 befolkning här eger rum, är utan tvifvel, hvartill ock garnison* rad militärtrupp bi- 

 drager. 



Den allmänna regeln, att bland de lefvande födde mankönet är öfvertaligt, men 

 att förhållandet är motsatt inom den stående befolkningen i sin helhet, tillåter oss re- 

 dan på förhand den slutsats, att, när vi fördela den stående befolkningen i serskilda 

 åldersklasser, vi icke kunna vänta att inom dem tinna hvarken ständig öfvertalighet af 

 qvinkön eller samma proportion mellan könen. 



Den förenade verkan af den högre proportionen lefvande födda mankön och den 

 högre dödligheten inom den manliga delen af befolkningen, måste, när dessa faktorer 

 ensamt eller hufvudsakligen äro verksamma, blifva sådan, att med lefnadsåren den ur- 

 sprungliga öfvertaligheten af mankönet alltmer minskas och först efterhand lemnar rum 

 åt en växande öfvertalighet af qvinkönet. Under det ett visst antal lefvande födda 

 barn sålunda med hvarje 5- eller 10-tal af tillryggalagda lefnadsår minskas i det hela, 

 förändras liktidigt dermed jemväl proportionen mellan könen, så att från en uppnådd 

 vändpunkt af deras liktalighet vid en viss åldersperiod qvinkönet sedermera blir allt- 

 mer till antalet öfvervägande. Sedt i stort kan denna vändpunkt af uppnådd liktalig- 

 het mellan könen sägas omfatta hela den åldersperiod, då fortplantningsförmågan hos 

 båda könen är verksam. Här uti ligger ett, omisskänneligt uttryck af en naturordning, 

 som hänvisar menniskan till det familjelif i engifte, hvilket är grunden för allt sundt 

 samhällslif. 



