8 .!. G. AGAKDH. 



antaga att i det Siberiska Ishafvet salthalten skulle vara mycket ringare än på andra 

 ställen, då öfver- och under-vattens-strömmmar i en öppen ocean väl i det närmaste 

 måste utjemna de annars möjligen locala olikheterne. 



Jag har med dessa anmärkningar emot det Ruprechtska antagandet endast åsyftat 

 att antyda det vi ännu hafva allt för få factiska observationer, för att af dessa kunna 

 draga någon slutsats om den hafsvegetation som i det Asiatiska Ishafvet förekommer. 

 Af aprioriska skäl torde man knapt vara berättigad att antaga, att den skulle vara 

 mycket afvikande från den character af enformig storhet, som synes utmärkande för 

 vegetationen i andra arctiska haf. 



Att deremot Östersjön, så väl i afseende på Individernes mängd som deras utveck- 

 ling, står i en bjert motsats till vegetationen i andra nordiska haf, är oförnekligt. 

 Men Östersjön är under mycket egendomliga förhållanden. Det är ett innestäng dt haf. 

 deri stora färskvattensfloder utmynna, och ett frysande haf, der istäcket under en god 

 del af aret väl i betydlig grad inskränker afdunstningen; Båda dessa omständigheter 

 torde väl föranleda att Östersjön är att betrakta nära nog såsom en söt-vattens basin, 

 deri det frän hafvet inkomna salta vattnet endast i den Kattegat närmare, mera syd- 

 vestliga delen och i det djupare vattnet bibehåller någon märkbar grad af sälta *). 

 De Alger som förekomma i Östersjön kunna icke sägas antyda något högnordiskt eller 

 ostnordiskt ursprung. De synas vara Kattegats arter i förkrympt form. Några fa 

 algformer antagas vara egendomliga; men i sådant fall, kunna väl icke heller de fram- 

 dragas såsom bevis för att Östersjön en gång varit en bugt af Ishafvet. 



Jag har ofvanför antydt att fattigdom på former, förenad med stor rikedom pa 

 individer, vore utmärkande för Algvegetationen i nordliga haf. Man får dock icke af 

 den fattigdom på former, som förekommer vid hvarje särskilt local, och deraf att fä 

 arter vid hvardera utgör hufvudmassan af Alove^etationen draga den slutsats, att det 

 är samma dominerande arter som öfverallt återkomma. Man skulle då begå samma 

 fel som en och annan äldre Botanist, hvilken t. ox. i Japanska arter och slägten ofta 

 trodde sig igenkänna den Europeiska Florans välkända former. Man är kanske i 

 begynnelsen alltid benägen att begå ett sådant misstag, och Algologen gör det sa 

 mycket lättare som hos Algerne inånga arter äro till det yttre hvarandra lika. Hvad 

 de nordiska Laminarieerne och Fucaceerne angår, torde det dock numera kunna visas, 



") Hvilken role salterno hafva att utföra i Algernes lif är väl ännn föga kändt. Men att de derpä hafva ett 

 stort inflytande torde svårligen kunna betviflas. Om man följer en rinnande bäck, der den, närmare sitt 

 ursprung, forsar fram mellan ett granitbergs klippor och stenar, af hvilkas fasta beståndsdelar den antag- 

 ligen ännu icke upplöst någon märkbar qvantitet, eller i alpinska trakter, der vattnet utgöres af smält 

 snö och is, så torde man i allmänhet der finna en större fattigdom pä alger, än vid ett vattendrags lägre 

 Lopp, der vattnet, efter att hafva passerat och utskurit mera lösliga jordlager, antagligen innehåller mera 

 fasta och mera omvexlande beståndsdelar. Vid utloppet i hafvet, för så vidt localen annars är lämplig, 

 torde den största rikedomen pä Alger förekomma. Det synes vara samma förhållande om man jemför en 

 insjö, med ett saltare vatten — pj det ena stället relativ fattigdom, pii det andra rikedom pii individer 

 och former. Man har derföre väl temligen allmänt antagit Östersjöns ringa salthalt vara närmaste orsaken 

 till fåtalet och förkrymptheten af de Algformer som der förekomma. Eget nog synas klipporna i de 

 yttersta skären ofta aldeles blottade pä alla alger, under det att sådane localer vid den vestra kusten äro 

 de rikast beklädda; vid de inre vikarne, der h varjehanda afskräden lemna måhända något surrogat för de 

 vanliga salterne, der finner man stundom Fucus Vesiculosus, Scyt. lilum, Chordaria och Ectocarpus former 

 nästan lika storvexta som på liknande localer vid den vestra kusten, och detta ännu -a högt upp som i 

 de yttre Stockholms-skären. 



