SVERIGES PODURIDER. 17 



ena af dessa har på några af Lubbocks figurer *) blifvit afritad såsom en på öfre sidan af den stora klon be- 

 fintlig tand. Hos Isotoma palustris, der dessa klor förmedelst sin ena sida synas sammanhänga med hufvud- 

 klon, utgöra de tydligen ett slags bihang till denna (IX. 8 ps) Detsamma är förhållandet äfven hos Or- 

 chesella. 



Hos vissa Sniinthurmer åter har den öfre klon fått ett särskildt omhölje (I. 8 tps, 9 tps), om hvars 

 morfologiska betydelse jag ingenting känner. Måhända kan det vid närmare undersökning visa sig upp- 

 kommet genom en orabildning af de nyss omtalade, hos Macrotoma förekommande sidoklorna. Den undre klon 

 (IY. 6 u 2 ) består af en enda lamell, utbredd i vertikal riktning. Ibland är den starkt utplattad (IX. 7 n 2 ), 

 ibland nästan bovstlikt utdragen (XI. 21 u 2 ), ofta försedd med en tand (V. 18 u 2 J. Hos Sminthurince är 

 äfven denna klo försedd med ett slags hölje, som på undre sidan slutar i en spets (I. 8 tpi). Inom under- 

 familjen Lipurince saknas denna klo fullständigt, utom hos slägtet Lipura och vissa arter af Aehorutes. 



Härefter torde jag få öfvergå till en redogörelse för den för Poduriderna sa egendomliga ventraltuben. 



Jag har noggrannast undersökt detta organs byggnad hos Orchesella rufescens och meddelar här nedan 

 cu framställning af de väsentligaste delarne af detsamma (VIII. 10. 11, 12, 115, 14, 7). 



Ventraltubens basaldel (VIII. 10 pb) utgöres af en föga förlängd cylinder, beklädd af en fast och hå- 

 rig hud, som genom ett mer eller mindre tydligt veck är ledad mot kroppen. I den fria ändan af denna cy- 

 linder sitta tvenne valvler (VIII. 10 vv), äfvenledes af fast hud, hvilka tillsammans bilda en nästan halfklot- 

 formig upphöjning, skild från sjelfva cylindern genom ett ganska djupt veck (VIII. 10 pv, 11 pv) och delad 

 genom en longitudinel springa (VIII. 10 ri. 11 ri). Utefter cylinderns framsida löper en af tvenne upphöjda 

 lister begränsad rand, linea ventralis, (VIII. 10 lv), som har sin början på hufvudets undre sida strax bakom 

 munöppningen och derifrån fortsattes utefter kroppens medel linie öfver de tre thoracalsegmenten och tubens 

 främre del samt slutar i sjelfva vecket kring valvlerna, just der valvel springan börjar. Utefter valvlernas fria 

 kanter, som begränsa denna springa, viker sig huden inåt och bildar, dä tuben är indragen, en säck, vesica (VIII. 

 11 vsd), i hvardera tubhalfvan. Vid den inre ändan af denna säck laster sig en stark muskel (VIII. 11 mvd. 

 nivs), som upptill sträcker sig in i bålen, der den med sin öfre linda antagligen är fästad vid huden. Utom 

 dessa båda muskler finnas i tuben ytterligare åtminstone tvenne par andra, hvilka hufvudsakligen göra tjensl 

 som valvlernas rörelse-muskler. De fästa sig vid den inre kanten af vecket kring valvlerna, det ena paret 

 (VIII. 11 mav) i främre delen af tuben vid den punkt, der valvelspringan börjar och hma ventralis slu- 

 tar (VIII. 11 z). det andra paret (VIII. 11 mlv) vid ofvannämnda vecks sidodelar. Det främre paret består 

 af tvä temligen grofva, nästan cylindriska muskler, under det att de båda sidomusklerna äro ytterst tunna och 

 särdeles breda (VIII 14). Dessa fyra musklers öfre ändar sträcka sig ej särdeles långt in i bålen och synas 

 fä-ta sig vid de båda säckmusklerna äfvensom vid åtskilliga tvärmuskler. Dä nu tuben skall användas, förlängas 

 de tvenne främre valvelmusklerna, sä att ändpunkten af linea ventralis, -om förut var indragen i vecket kring valv- 

 lerna, utskjutes (VIII. 12 z. 1.'! /.), och detta veck åtminstone pa tubens framsida alldeles försvinner.'-) Härvid 

 öppnas springan mellan de båda valvlerna, dessa trängas åt sidorna, och mellan dem utstjelpas de bada förut 

 omtalade säckarna: men livad som förorsakar detta utstjelpande, har jag ej kunnat utröna. De synas nu så- 

 som tvenne utspända blåsor i ändan af tuben (VIII. 12 v, 13 vsd, vss). De båda säckmusklerna förlängas 

 härvid naturligtvis rätt ansenligt, och nu synes tydligt, att de i sin undre ända äro delade i nere grenar (VIII. 

 13 mvd). Vid ändarna af dessa grenar har jag funnit stora celler (VIII. 7), hvilka med sin nedre ända äro 

 fastade vid säcken och med den öfre synas sammansmälta med muskelns sarcolem. Om dessa celler får jag 

 tillfälle att närmare tala vid redogörelsen för nervsystemet. Den säckarna bildande huden synes bestå af två 

 lager, ett inre och ett yttre, men pa intetdera har jag lyckats urskilja någon struktur. Denna organisation af 

 ventraltuben torde med obetydliga modifikationer vara gemensam för hela underfamiljen Templetoniinee. 



Hos underfamiljen Lipurince har jag ej närmare undersökt tubens byggnad. Till det yttre visar den 

 äfven hos dem ett basalstycke, ehuru särdeles kort, samt tvenne valvler, omslutande utstjelpbara säckar af unge- 

 fär samma form som hos Orchesella. 



Hos Sminthurince har ventraltuben särdeles noga blifvit beskrifven af Lubbock. Den företer hos denna 

 grupp en från Orchesella betydligt afvikande konstruktion. Här äro nämligen de båda säckarna särdeles länga, 

 nästan cylindriska (II. 16 v), och sträcka sig, då de äro indragna, långt upp i bålen, der de bilda en slynga 

 på hvardera sidan af digestionskanalen. I detta läge hällas de livar och en af tvenne muskler, af hvilka den 

 ena (II. lti inp, 17 mp) är fästad i spetsen och den andra (II. 16 ma, 17 ma) vid midten af säcken. Den 

 senare af dessa, som till läget är den främsta, är i sin öfre ända tvådelad. Då säckarna utstjelpas, förlängas 

 dessa muskler till flere gånger den längd, de förut egde (II. 18). Deras nedre ändar komma då naturligtvis att 

 omslutas af säckens väggar. Med sina öfre ändar äro båda säckarnas muskler fastade tillsammans vid ryggens 

 hud i kroppens niedellinie, alldeles i början af det stora abdominalsegmentet. Säckarna bestå här, såsom hos 

 Templetoniinee, af två lager, af hvilka det inre färgas af pikrokarmin, men det yttre, som tydligen är en fort- 



') Notes on the Tbys P. II. tab. 59. f. 5. 10. 



2 ) Om de båda sidomusklerna vid tubens utskjutande förkortas eller förlungas, kan jag ej med säkerhet säga. 



K. Vet. Akad. H.m.ll. B. 10. N:o In. 



