SVERIGES PODUEIDER. 11» 



Tritomurus, som just karakteriseras genom sina treledade »gaffeltrådar». Gaffelns ändsegment äro hos Temple- 

 toniinee vanligen treuddiga (IX. 6), hos många dock blott tvåuddiga (VI. 20) och hos en art fyrauddiga (IX. 22). 



Macrotoma har håriga ändsegment, på undre sidan försedda med en rad knölar (IV. 9). Hos Isotoma crassi- 

 cauda äfvensoni hos slägtena Achorutes, Podura och Pseudachorutes äro ändsegmenten bildade ungefär efter 

 samma plan, som Poduridernas öfre klor. De äro nämligen på undre, sidan konkava och mer eller mindre till- 

 spetsade. Mest klolika äro de hos Isotoma crassicauda (IX. 18 mc, 17 mc). Hos Xenylla äro de syllika 

 (XI. 7 mc, 12 mc) och hos Triorna nästan rudimentära (XII. 8 mc). SminihurincB hafva gaffelns ändseg- 

 ment temligen stora ocli på undre sidan konkava såsom hos Isotoma crassicauda, men i spetsen afrundade 

 (I. 12 me)/ 



Hoppgaffeln bäres, då den är i hvila, horizontelt under abdomen med tänderna riktade framåt. På det 

 att den dock icke vid gåendet skall hindra djuret, är största delen af apparaten insänkt i eu pä abdomens uu- 

 dre sida befintlig ränna. Endast de yttersta spetsarna nä hos vissa slägten framom denna ränna, men ligga då 

 pa livar sin sida af ventraltuben mellan den samma och benens basaldelar, tätt tryckta intill kroppen. Blott 

 hos några arter af Isotoma samt hos slägtena Achorutes, Xenylla, Tricena och Pseudachorutes når gaffeln ieke 

 fram till ventraltuben. 



Gaffeln skulle dock vara svär att bibehålla i sin horizontela ställning endast genom de muskler, som 

 förbinda dess basaldel med balen, men för den saken är sörjdt genom ett annat, för Poduriderna äfvenledes 

 egendomligt organ, beläget i ofvannämnda abdominalränna mellan gaffelns fästpunkt och ventraltuben. Detta 

 organ (I. 13, VI. 30, X. 5), som jag kallat gaffelhake, hamulus, och som förut af nere författare blifvit beskrifvet, 

 bestar af en främre och undre uppsvälld och muskulös del, corpus (I. 13 er.), bakom och ofvanpå hvilken be- 

 finna sig tvenne kitincylindrar, rami (I. 13 r), äfvenledes genomborrade af muskler. Dessa äro i utkanterna för- 

 sedda med flere, vanligen 3 eller 4 reguliera inskärningar. Den främre, uppsvällda delen är besatt med ett eller 

 annat styft har och vanligen kortare än de bada cylindrarna (VI. .'i 1 ' rm), utom hos Sminthurino2, der ett alldeles 

 motsatt förhållande eger rum. Då nu gaffeln icke behöfver användas, böjes den framåt mot gaffelhaken, denna 

 passar da fullkomligt in i vinkeln mellan gaffclbeiicii, och i de nyssnämnda inskärningarna på gaffelhakens kitin- 

 cylindrar synas motsvarande kitinlameller vid gaffelbenens bas ingripa. Om åter djuret vill göra ett spräng, be- 

 frias gaffeln ögonblickligen från haken och svänges med så stor hastighet och styrka bakåt, att hela djuret dervid 

 uppkastas till en stundom rätt betydlig höjd öfver det föremål, pa livars yta det befann sig. Dessa sä kallade 

 hopp företagas dock sällan, om ens någonsin, utan att djuret oroa-, men då kunna somliga, t. ex. arter af släg- 

 tet Macrotoma, göra i n mängd hopp omedelbart efter hvarandra. Dä djuret åter nar ett fast föremål, återtager 

 gaffeln sin vanliga ställning. Om vissa Poduriders förmåga att omedelbart efter ett sådant sprang fasta sig vid 

 en vertikal yta, och om den ro], ventraltuben dervid kan anses spela, har i det föregående blifvit taladt, och 

 återstår nu endast att kasra en blick pa. huru olika hoppförmågan visar sig hos de olika grupperna och slägtena. 

 Starkast framträder vid denna förmåga hos Macrotc gast hos slägtena Achorutes, Xenylla, Triorna och 



Pseudachorutes, ehuru märkvärdigt nog äfven de med nästan rudimentär springgaffel försedda arterna af dessa 

 slägten stundom visa särdeles stor liflighet och hoppa vid minsta anledning, oaktadt man knappast kan begripa, 

 huru den obetydliga gaffeln ens skall kunna röra djuret frän marken. 



Poduridernas mundelar hafva blifvit ganska utförligt behandlade af flere författare. På ett särdeles för- 

 tjenstfullt siitt hafva dessa delar hos Sminthurinerna blifvit beskrifna och aftecknade af Lvbbock i hans första 

 uppsats »On the Thysanura», och Laboulbkne har 'lika noggrant redogjort för samma delar hos Anurida mari- 

 tima. Genom Meinerts uppsats om Gampodeo! har dock ett nytt uppslag blifvit gifvet för betraktandet af 

 Poduridernas mundelar, i det han, såsom i der föregående är näinndt. visar, att mundelarna hos Japyx äro pa 

 samma gång instuckna och bitande, samt tillägger, att beskrifningen af mundelarna hos detta slägte i allt vä- 

 sendtligt gäller för hela ordningen Thysanura, d. v s. äfven tor familjen Poduridm. Detta är också sä till 

 vida sant. att man åtminstone hos största antalet, af Podurider återfinner de llesta af de af MeINERT hos Japyx 

 funna delarne, äfvensom att mekanismen för dessa delars rörelse torde vara ungefärligen den samma hos Podu- 

 riderna som hos Japyx, men afvikelserna äro dock. isynnerhet hos somliga former, särdeles stora. 



Liksom hos Japyx är munöppningen hos Poduriderna begränsad af en öfvcrläpp och eu tvådelad under- 

 läpp, och i vinklarna mellan dessa förekommer i allmänhet ett par palper. Här innanför finner man ett par 

 mandibler. ett par maxiller och trenne organ motsvarande livad Meinert kallar tunga och bitungor, samt till 

 stöd för allt detta en särdeles konstrik ställning af kitinlister. Förmedels vid detta listverk fastade muskler 

 kunna alla dessa inre mundelar vid användandet mer eller mindre framskjutas. Blott den af Meinert omtalade 

 »Stöttepladen», som skulle ligga emellan mandiblerna, har jag här icke kunnat återfinna. Deremot anser jag 

 det svagt kitiniserade gomhvalfvet ej böra förbises. 



Den här följande beskrifningen på dessa delar är gjord efter Macrotoma vulgaris, men torde med några 

 obetydliga detaljförändringar kunna anses gälla för Poduridernas hela grupp, med undantag af slägtena Tricena, 

 Anurida, Pseudachorutes och Anura. 



Öfverläppen, labrum (IV. 14 Ib), är nästan fyrkantig, framåt dock något afsmaluande och försedd ined 

 jemförelsevis grofva, symmetriskt ställda borst. Dess främre kant, som synes något utviken, är fint tandad. 

 Den är genom en tydlig led skild tian sjelfva niunrainen. som här utgöres af en starkt kitiniserad, bågformig 



