26 TYCIIO TULLBERG, 



Alacrotoma rufescens, som torde kunna tjena till typ för Templetoniince, öfverensstämmer med afseende på 

 de honliga generationsorganens histologiska byggnad fullkomligt med föregående art, men formen af dessa organ 

 år betydligt afvikande. De båda äggstockarna (V. 12 ov) äro nämligen här skilda ända fram till vagina (V. 

 12 vg), samt bestå hvar och en af två hufvudlober, en alldeles rak och nästan cylindrisk (V. 12 Ii), belägen 

 under magsäcken nära djurets medellinie, och en mera tillplattad, i många flikar utlöpande sidolob (V. 12 le), 

 som blott pä ett ställe sammanhänger med den förra, samt sträcker sig utefter magsäckens sida. Den slutar 

 framåt med tvenne spetsar, en undre och en öfre (V. 13), som isynnerhet hos outvecklade exemplar äro sär- 

 deles tydliga (V. 14). I hvar och en af dessa lober utveckla sig nu, på samma sätt som hos Smintliurus , eu 

 mängd ägg, hvilka lika litet här som hos nämnda djur ligga ordnade i några bestämda rader. Nära vaginas 

 mynning finnas äfven här ett par körtelartade biorgan, liknande dem hos Smintliurus, men utan något mörkt inne- 

 håll. Vulva utgöres af en transversel springa, belägen på en konisk upphöjning. 



Inom Lipurineruas grupp har jag undersökt de honliga generationsorganen hos Achorutes murorum (X. 

 17, 18), och äro äfven dessa till sin byggnad öfverensstämmande med samma organ hos de båda föregående 

 grupperna, men till formen nästan ännu enklare. Aggstockarna bestå här af raka, enkla eller föga flikiga säckar 

 (X. 17 ov, 18 ov), samt äro skilda utefter hela sin längd och öppna sig bakåt i en helt kort vagina (X. 17 

 vg, 18 vg), äfvenledes försedd med körtelartade biorgan af samma utseende som hos Macrotoma. Vulva är bil- 

 dad i likhet med de båda föregående formernas. 



De haiiliga generationsorganen bestå hos Smintliurus fuscus (II. 1, 2) af testes (II. 1 ts, 2 ts) med 

 tydligt afsatta sädesledare, väsa deferentia (II. 1 vd), och sädesgång, ductus ejaculatorius (II. 1 de). Testes 

 likna till sin yttre form i hög grad äggstockarna hos samma djur. De bestå af en smalare del, pars tenuis 

 testis, hvilken motsvarar de fria delarna af äggstocken, och en bredare, nästan triangulär del, pars lata testis 

 (II. 2 plt), motsvarande äggstockarnas bakre med hvarandra sammansmälta delar, pars communis ovariorum. 

 Testes äro dock utefter hela sin längd fria och utmynna hvar för sig genom de ofvannämnda sädesledarna. De 

 främre smalare delarna af testes, äro böjda ungefär såsom äggstockarnas motsvarande delar, i det de först gå 

 bakåt och nedåt (II. 2 ptr) och derefter framåt och uppåt (II. 2 ptp), hvarpå de åter böja sig tillbaka och 

 öfvergå i de bredare triangulära delarna. Sädesledarne öppna sig efter ett kort förlopp i en oval eller snarare 

 päronformig sädesgång (II. 1 de). Såväl testes som sädesledarna och sädesgängen synas i likhet med de hon- 

 liga generationsorganen ytterst vara omslutna af en strukturlös tunica propria, innanför hvilken finnes ett epi- 

 thel, som åtminstone på testes vid färgning med pikrokarmin eller silfverlösning framträder särdeles vackert och 

 tydligt, isynnerhet på dessa organs bakre uppsvällda delar (II. 7). Innanför detta epithel eller måhända uti 

 detsamma utveckla sig i de främre delarna af testes spermatozoerna. Dessa utgöras af ett mer eller mindre 

 rundadt hufvud, innehållande en starkt ljusbrytande kärna och försedt med en temligen lång och ytterst fin 

 tråd (II. 9). Några spermatozoer med en ansvällning på tråden, liknande de af Lubbock tecknade, har jag al- 

 drig funnit. 



Som ofvan är antydt torde den egentliga härden för spermatozoernas uppkomst vara de främre delarne 

 af testes. Vid sin första böjning innehålla dessa organ hos fullvuxna djur tydliga spermatozoer, som här ligga 

 med trådarna parallela och bilda stora knippen, än nästan raka och då transversella, än, i mindre utvecklad 

 form, böjda, nästan hoprullade. I den nedersta, triangulära delen af testes äro dessa knippen fullkomligt 

 upplösta. 



Det är endast efter ett långvarigt sökande, som jag lyckats få reda på spermatozoerna hos Sminthuri- 

 nerna, emedan trådarna äro så ytterst tina och hufvudena så lätt förändra sig i beröring med främmande vät- 

 skor. Först genom att uppdissekera djuren i ljust jodseruin har det varit mig möjligt att med full säkerhet 

 se spermatozoer. Dock har jag aldrig funnit dem röra sig. Utom spermatozoerna finnas i testes hos Smintliu- 

 rus fuscus äfven ett slags temligen stora ruudade eller ovala kroppar (II. 8), hvilka inuti visa en kristallinisk 

 struktur. De äro antagligen fettkulor. Lubbock, som äfven omtalar dessa kroppar, jemför dem med dylika 

 hos Oniscus. De mindre, kantiga kropparna, som Lubbock derjemte funnit, har jag ej sett till. Icke heller har 

 jag kunnat upptäcka de glandulära bihang, som nyssnämnde författare sett i de båda bakre kanterna af den 

 triangulära ansvällningen af testes l ). 



På sädesledarna fortsätter sig, som ofvan är anfördt, tunica propria och epithellagret från testes, men 

 innanför detta finnes här äfven en fast, kitinös, fint tvärstrimmig tunica intima (II. 3 ti). Dessa tre lager 

 torde äfven återfinnas i ductus ejaculatorius, ehuru epithelet här är svårt att iakttaga, emedan tunica intima är 

 temligen ogenomskinlig, och en stor del af sädesgångens yttre yta betäckes af tvenne stora körtlar. Tunica in- 

 tima är här, som i sädesledarna, fint tvärstrimmig och bär på sin inåt vända yta en mängd fina, inåt och 

 nedåt riktade hår (II. 3 pti), hvilka isynnerhet i organets nedre del sitta tätt intill hvarandra (II. 6 pti), men 

 alldeles saknas på dess framåt vända sida (II. 5 pa). Här finnes i stället eu egendomlig bildning (II. 3 md, 

 4 nid, 5 md), som till sin öfre del synes bestå af två tunna skifvor, så ställda, att de i ett transverselt genom- 

 snitt genom ductus visa sig såsom de båda lika sidorna i en likbent triangel, ställd på tunica propria såsom bas 

 och med spetsen vänd inåt (II. 5 md). Detta organ afdelar således sädesgångens kavitet i tvenne delar, som 



') Lubbock: Notes on the Thy8. P. I. p. 445. 



