20 



RO K. THALEN, 



§ 12. Sättet för observationernas beräkning. 



Under 1869 hafva fullständiga, observationer egt rum med magneten I och III, 

 under de följande aren hufvudsakligast med I. Medelst de redan angifna formlerna 

 beräknades ur dessa fullständiga bestämningar såväl den horizontela intensiteten X, 

 som den mot det magnetiska momentet proportionela qvantiteten ,«, hvilken sedermera 

 skulle begagnas för härledning af X ensamt vare sig ur deviationer eller svängningar. 

 Vid en dylik bestämning af u äro naturligtvis vissa oundgängliga fel att befara, hvilka, 

 i synnerhet då variations-observationer saknas, kunna bli i den mån betydliga, som tiden 

 mellan deviationer och svängningar är stor. För att derför ej låta ,« för hvarje gång 

 uteslutande bero af bestämningen för tillfället, utan heldre låta en mängd särskilda 

 mätningar samverka, har jag medelst minsta qvadratmethoden oupphörligen sökt att 

 ur flere på hvarandra följande absoluta bestämningar få /u gifvet, under antagande 

 naturligtvis, der sådant visat sig vara tillåtet, att momentet aftagit proportionelt med 

 tiden. Ett dylikt antagande är tydligen fullt berättigadt vid fråga om korta tider, 

 och då man med bestämdhet vet, att magneten under resorna varit skyddad mot plöts- 

 liga o-enom stötar eller genom beröring med iern eller andra magneter förorsakade 

 förändringar. Till och med i de fall, då variations-observationer förefunnits, har jag 

 följt samma förfaringssätt, likväl vid hastigare förändring i momentet med den skilnad, 

 att den grafiska methoden då fått ersätta kalkylen. Det är naturligt, att under ofvan- 

 nämnda förhållanden de absoluta bestämningarnas X- värden, gifna i efterföljande ta- 

 beller, skola i någon män kunna skilja sig från de A-värden, som ur samma vinklar 

 och svängningstider, men medelst ofvannämnda beräknade moment blifvit härledda; 

 olikheten är dock ej af nämnvärd betydelse. 



I öfrigt må tilläggas, att jag på analogt sätt förfarit i afseende på såväl de andra 

 deviations-magneterna, som på variations-instrumenten. 



Jag har i det föregående redan nämnt, att variations-instrumenten ej voro använd- 

 bara under 1869, och att observationer å desamma under de följande åren ej alltid 

 stått mig till buds; och likväl måste de omedelbart erhållna A-värdena befrias frän 

 daglig variation för att kunna jemföras med hvarandra. Huru denna korrektion kunnat 

 erhållas, får jag längre fram tillfälle att visa. I tabellerna äro för fullständighets skull 

 såväl de för daglig variation okorrigerade som de korrigerade X-värdena upptagna. 

 Vidare må anmärkas, att de med variations-instrumentens tillhjelp förbättrade värdena 

 på X bero af dessa instrumenters aftagande i styrka och följaktligen ej äro att anse 

 såsom observationsortens verkliga A-värde. Men detta utgör naturligtvis icke något 

 hinder för att medelst dessa värden finna intensitetsskilnaden mellan observationsorten 

 och Upsala-magnethus. Afven till denna fråga återkomma vi i det följande. 



Betydelsen af de i tabellerna använda beteckningarne torde enligt det föregående 

 vara sjelfklar. Jag bör dock tillägga, att de med klämmer försedda värdena på A" ha 

 användts för konstantbestämningar. En närmare beskrifning på observationsorterna 

 förekommer längre fram. 



Värdet på korrektionen för »vinklarnes olikhet» är angifvet i kolumnen å(p. Denna 

 korrektion, som å den i tabellen närstående vinkeln </ redan blifvit anbragt, anföres 



