74 



ROB. T II A LEN, 



köping och Linköping gjorda bestämningarne förlika sig ined de angifna kurvornas lopp. 

 Jag är dock viss om, att direkta observationsfel ej äro orsaken till skiljaktigheterna, 

 utan fast heldre lokalt inflytande (jfr Linköping, s. 69). 



Enligt det föregående torde intensiteten för södra Gotland ej mycket kunna af- 

 vika från 1,70. Enär denna intensitet återfinnes äfven i vestra delen af Skåne (Eslöf 

 1,6954, Lund 1,6974), skulle man här af kunna tro, att kurvan 1,70 ginge i rät linie .mellan 

 de båda nämnda orterna. Men häremot strida fullständigt de i Christianstad (1,6842)^ 

 Hessleholm (l,054l) och Elmhult (1,6533) gjorda bestämningarne, hvaraf jag slutar, att 

 äfven i Småland och nordöstra Skåne ett ganska betydligt lokalt inflytande måste 

 förefinnas. 



Jemföras slutligen de för Falun (1,532) och Gfjie (l,50fi) funna X-värdena med 

 riktningen hos kurvorna inom Mälardalen, blir det äfven med afseende på dessa nordliga 

 orter svårt att inse. huru deras intensiteter skola kunna, utan att åt godtycket lemna 

 alltför fritt spelrum, bringas i öfverensstämmelse med hvarandra. (Se sid. 62 och 63.) 



Hvad jag nu anfört, torde tydligt nog ådagalägga, att en blott schematisk fram- 

 ställning af de magnetiska kurvorna, hemtad ur enstaka observationer, blir inom Sve- 

 rige i det närmaste närdelös, sä fram t man ej händelsevis lyckats påträffa sådana 

 observationsorter, som äro fria från lokalt inflytande. Men hvad man behöfde, det 

 vore, såsom jag redan nämnt, ett så naturtroget angifvande som möjligt af kurvornas 

 gång. Nu har jag dock i det föregående tillräckligt tydligt uppvisat tillvaron af lokala 

 perturbationer, hvilka uppträda nästan öfverallt inom landet; men det är i öfrigt lätt 

 att inse, att hvad den olika jernhalten i jordskorpan kan något hvarstädes i smått 

 förorsaka, det måste malmfälten i allmänhet och särskildt det stora, mellan öster och 

 vester inom Upland, Westmanland, Dalarne och Wermland utbredda malmbältet kunna 

 i stort åstadkomma, och det torde ej vara möjligt att på förhand säga, på hvilka af- 

 stånd inverkan häraf kan skönjas. Häraf torde då ock följa, att fortsatta undersök- 

 ningar vore i vidsträckt mån erforderliga för en noggrann kännedom om jordmagnetis- 

 men inom Sverige, och det är äfven att förmoda, att man, när kurvornas verkliga gäng 

 blir känd, skall från dem kunna sluta till malmlagrens verkliga utbredning *), och så- 

 ledes att de vunna resultaten skola, till någon del åtminstone, komma äfven geogno- 

 sien till godo. 



§ 30. tiidcrsökiiing af förmågan hos olika sorters lera att antaga inagiictisiii. 



Den olikhet i värdena på jordmagnetismens horizontela komposant, som inom 

 ganska korta afstånd visat sig i närheten af det invid laboratoriet i Upsala belägna 

 magnethuset, skulle enligt min redan uttalade förmodan ega sin väsendtliga orsak i den 



') Lamont liar angifvit den formförändring, som t. ex. kurvan för den horizontela intensiteten bör undergå 

 i följd af en på visst djup under jordytan befintlig magnetpol. Det hade äfven varit af intresse att med 

 hans beräkningar kunna jemföra mina observationer vid Danneraora, men sannolikt äro dessa iakttagelser 

 ännu icke talrika nog för att leda till ett nöjaktigt resnltat. Lamont yttrar nemligen och det med allt 

 skäl, »att om man vill återgå frän observationer till den verkande orsaken och särskildt uppsöka källan 

 »till perturbationerna, så är det klart, att observationspunkterna måste vara ganska talrika och icke långt 

 »aflägsna från hvarandra.» Masrnetisehe Untersuchunsren in Nord-Deutschland etc. Miinchen 1859, s. 21. 



