KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 33. N:<> I. 5 



begynnelsen egendomligt utvecklad, stundom är den af sekundärt ursprung. Hos arter 

 med trindt skott utmärker den sig genom sin filtade yta, hos arter med plätt öfre skott- 

 region icke blott genom denna karakter utan äfven genom annan form. Hos ett antal 

 arter af den sistnämnd;!, gruppen är stipi tålde len mycket högt utbildad: trind, af betydlig 

 tjocklek, långsträckt och skarpt begränsad mot den öfre platta skottdelen. I dessa fall 

 kan man, synes mig, ined lika rätt som hos slägtet Laminaria beteckna skottet säsom 

 söndradt i stam och terminalt blad. Synnerligen vackert framträder denna skottutbildning 

 hos en art, som jag benämnt G. arborea; jfr. t. 20, f. 39. Understundom förblir den egent- 

 liga, ursprungliga stipes kort, men den stamlika skottafdelningen förökas i längd derigenom 

 att den pä stipes följande skottregionen successivt utbildas till en viss likhet med stipes: 

 den förtjockar sig, antar en fastare inre byggnad och utvecklar, särskildt ur ytväfnaden, 

 tätt sammanträngda celltrådar, hvilka likna stipitaldelens periferiska trådar. Att denna 

 afdelning af skottet icke egentligen tillhör stipes utan skottets öfre region framgår deraf, 

 att den alltid har ett mer eller mindre parenkvmatiskt ytligt väfnadsskikt, som alltid 

 saknas i stipes. En sådan af två till sin utveckling och byggnad olika afdelningar be- 

 stående stam eger bland andra arter t. ex. G. insignis; jfr. t. 19, f. 8. Hos ett antal 

 arter, särskildt de busklika arterna inom gruppen Brachycladia, är den omtalade utbildningen 

 af celltradar nr den ursprungliga parenkymatiska ytväfnaden synnerligen riklig och sträcker 

 sig högt upp på skottet. Trådarne växa ut till större längd, förgrena sig starkt och 

 sam manfilta sig. Slutligen bilda de ett tjockt filtlikt öfverdrag öfver skottets nedre del, 

 som förbindel- de nedre grenarne sinsemellan och ined hufvudaxeln. Det bildas på detta 

 sätt en skenstam, hvilken liknar den, som förekommer hos många Sphacelariaceer t. ex. 

 Stupocaulon. En i detta hänseende mycket framträdande art är den, som i det följande 

 betecknas med namnet G. stupocaulon; jfr. t. 20, f. 28. 



Hos arter tillhörande gruppen Eugalaxaura, t. ex. G. fragilis, har jag förgäfves sökt 

 en primär stipes. Möjligt är det dock, att en sådan finnes, men så ytterst obetydlig, att 

 man icke kan finna den på äldre torkadt material. Deremot är det lätt att iakttaga, att 

 hos dessa arter en stipitalregion sekundärt utvecklas. Detta sker på det sätt, att det 

 ursprungliga ytliga väfnadsskiktet i nedre delen af hufvudaxeln och af de nedre grenarne af 

 första ordningen afkastas och från den så blottade centralcylindcrn en trådmantel utbildas, 

 lik den, som utmärker den verkliga primära stipes. I fullt utveckladt tillstånd är den 

 pa detta afvikande sätt uppkomna stipes mycket svar att skilja från en stipitalregion af 

 primärt ursprung. 



Den af stipes burna skottafdelningen synes i några fall och särskildt då den ined 

 rätta kan betecknas såsom ett terminalt blad vara fullkomligt oledad. En sådan byggnad 

 hai- jag funnit hos den ståtliga G. arborea; sannolikt är det samma förhållandet med 

 några arter tillhörande /»7/(W?//v/-gruppen. Men detta måste dock betraktas såsom en 

 temligen sällsynt byggnadsform. Hos flertalet af de denna grupp tillhörande arterna och 

 hos dem, som äro att betrakta såsom nära beslägtade med G. arborea, liksom också hos 

 arterna inom grupperna Mierotlwe och Eugalaxaura blir skottet mer eller mindre ledadt 

 genom bildning af prolifikationer. Dessa äro i hvarje hänseende likvärdiga med det 

 primära skottet, följaktligen försedda med en, om också mycket kort stipitalregion, som 

 är skarpt afsatt frän moderskottet eller moderaxeln. Särskildt framträder denna genom 



