KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 33. N:0 I. 7 



också efter en tids förlopp den yttre väfnadsmanteln ringformigt brister. Härigenom 

 blottas centraleylindern, hvilken tillika och i sammanhang härmed sträcker sig i längd. 

 Stundom utväxa från denna blottade och något förlängda del af centralcylindern fria 

 trådar, men så vidt jag hittills kunnat unna, alltid i mycket ringa, antal. Dessa bidraga 

 dock att gifva dessa nodalregioner af skottet ett utseende och en byggnad, som mycket 

 erinrar om den i de på ett helt annat sätt uppkomna stipitalregionerna af prolifikationer. 

 Öfverensstämmelsen mellan ett sådant skott och det på helt olika sätt uppbyggda skottet 

 hos arterna af gruppen Dichotomaria är sålunda mycket betydlig och det fordras ej ringa 

 uppmärksamhet för att icke förvexla dessa båda former af skott med hvarandra; jfr. t. ex. 

 t. 20, f. 5. 



Skottets anatomiska byggnad och i all synnerhet assimilationsväfnadens beskaffenhet 

 bidrar i väsentlig grad till bestämmande af skottets allmänna utseende; detta skall jag 

 närmare utveckla i det följande. Här må blott nämnas, att jag såsom element af nämnda 

 väfnad räknar de än i hela skottet förekommande än endast i dess äldre delar mera 

 sekundärt uppträdande förlängda, långt utom axeln utskjutande enkla eller förgrenade 

 cellraderna, hvilka vanligen gå under benämningen hår; jfr Eng], u. Prantl, Rhodoph. s. 

 338. Organ, som förtjena namnet hår, trichom, sakna alla Galaxauror, som jag haft 

 tillfälle att undersöka. 



Fortplantningsorganerna inverka i regel icke på de ifrågavarande växternas yttre 

 form. De framträda nämligen knappt märkbart öfver skottets yta. Ett undantag här- 

 ifrån göra gonidiogonierna, då de, såsom hos vissa arter är fallet, bilda täta, mer eller 

 mindre skarpt begränsade öfver skottets yta höjda sori. Mest utmärkt i detta afseende 

 är G. Diesingiana, jfr. t. 20, f. 45. Spermogonie-systemen och sporocarpierna göra sig 

 nästan endast märkbara genom de fina kanaler, som leda frän deras inre till skottets yta; 

 denna får af dem ett fint punkteradt utseende. 



2. Vegetationsorganernas inre organisation. 



Växpunkten. Hos alla arter af slägtet Galaxaura, som jag undersökt, har jag funnit 

 växpunkten af likartad byggnad, nämligen, såsom Askenasy angifvit, insänkt i skottspetsen 

 och bestående af ett omvändt kägellikt eller nästan kilformigt mycket tätt system af kort- 

 ledade, något klubblika, af kollod omgifna celltrådar; jfr. Askenasy, Gazelle s. 32. Genom 

 dessa eelltrådars förlängning, fortgående celldelning och förgrening föryngras växpunkten 

 och bildas de primära väfnader, af hvilka skottet sammansättes. Grenbildningen sker 

 företrädesvis i cellträdsysteinets axila och terminala del, hvilket har till följd, att de äldre, 

 mera periferiskt liggande grenarne komma att bilda en successivt allt större vinkel mot 

 axeln. Derigenom att dessa tilltaga starkare i längd än de, som utgöra växpunktens 

 sjelfva kärna, kommer denna senare att blifva insänkt i skottspetsen, antingen temligen 

 obetydligt om skillnaden i tillväxtstyrka mellan de periferiska och axila celltrådarna är 

 ringa eller djupt, om skillnaden är större; jfr. t. 1, f. 1; t. 8, f. 2, äfvensom Askenasy, 

 Gazelle, t. 7, f. 8, t. 8. f. 3. Skottet utgöres sålunda omedelbart under sjelfva spetsen 

 af ett axilt celltrådsystem och ett system af från detta divergerande celltrådar. Dessa 



