KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 33. N:<> I. 9 



spetsar; så t. ex. hos arter af gruppen Eugalaxaura; jfr. t. 8, f. 14 1). I andra fall råder 

 ett motsatt förhållande, så att celltrådarnes yttre ändcell är kort och af betydlig tjocklek. 

 Så äro, som det vill synas, hos alla arter af Rhodura-gruppen, dessa ändceller korta, kantiga, 

 nästan isodiametriska ; jfr t. ex. t. 1, f. 9. Äfven hos arter af andra grupper inträffar 

 detta. Hos den i mänga afseenden, men särskildt genom det mellersta väfnadsskiktets 

 byggnad afvikande art, som jag benämnt G. striata, äro ändcellerna likaledes ansvälda, 

 men betydligt längre än tjocka, oregelbundet greniga. Hos denna art är det icke blott 

 ändcellerna utan äfven inre celler i dessa celltrådar, som ofta undergå en likartad utvidg- 

 ning, förstoring och förgrening; jfr. t. 9, f. 24, 26, 27, 32. 



Hos vissa arter eller artgrupper är det mellersta väfnadsskiktets utveckling icke 

 blott en vidare utbildning af embryonal väfnad, utan innefattar tillika en stundom ganska 

 betydlig nybildning: anläggning och utveckling af nya element. Särskildt utmärkt i detta 

 fall är artgruppen Ekigalaxuwra. Hos hithörande arter utbildas nämligen från inre delen 

 af skottets mellersta väfnadsskikt, der detta ansluter sig till det axila celltrådssystemet, 

 från enstaka mer eller mindre förtjockade celler eller cellkomplexer mycket fina, lång- 

 ledade, upprepadt gaffelgreniga celltrådar, som växa nedåt genom skottets kollodmassa. 

 På gränsen mellan det axila och det mellersta väfnadsskiktet uppträda alltså hvad man 

 skulle kunna kalla förgreningscentra med ofta en talrik mängd grenar, de ena gröfre, de 

 primära, gående snedt ut till ytväfnaden, de andra, senare till sin uppkomst, fina och 

 aftagande i tjocklek, riktade nedåt, åtminstone nående till närmast nedre nodus, kanske 

 äfven ännu längre ned, möjligen ända till skottets bas; jfr. t. 8, f. 7. Hos de arter, som 

 hittills sammanförts under benämning G. lapidescens, sker en nybildning frän det mellersta 

 trådskiktets yttre del, omedelbart under ytväfnaden eller närmare bestämdt från de ofvan 

 omtalade utvidgade kantiga celler, som uppbära skottets periferiska väfnadselement. De 

 nybildade celltrådarne äro af betydlig längd och groflek; flertalet af dem växa inåt och 

 nedåt i skottet, en del åter snedt utåt, antingen sjelfva ingående i ytväfnaden eller ut- 

 bildande element, som framtränga mellan de primära, i växpunkten anlagda ytliga väfnads- 

 elementen; jfr. t. 1, f. 4, 5, 7, 9. Hos den ofvannämnda G. striata och en del andra 

 arter har jag funnit grofva, kort- och tjockcelliga celltrådar i yttre delen af skottets 

 mellersta väfnadsskikt, hvilka icke stå i något samband med ytväfnadens element, utan 

 som man skulle kunna säga sluta blindt. Afven dessa anser jag vara nybildningar, ut- 

 vecklade ur skottets mellersta väfnadsskikt, sedan detta redan utgått ur sitt primära, mera 

 embryonala tillstånd; jfr. t. 9, f. 26. Den förtätning af de inre väfnaderna, som före- 

 kommer i nodalregionerna och hos en del arter är högst betydlig, framkallas åtminstone 

 till väsentlig del af nybildningar från det ifrågavarande väfnadsskiktet. 



Hos arter af gruppen Eugalaxaura ansluta sig detta väfnadsskikts element gruppvis 

 till den axila celltrådscylindern i andra fall, så vidt jag kunnat utröna, mera likformigt, 

 sålunda i enlighet med det skema af skottets byggnad, som finnes anfördt i Engl. u. Prantl, 

 Rhodoph. s. 334; jfr. t. 9, f. 15. 



Afven detta väfnadslager förhåller sig med hänsyn till kollodens upplagring af kalk 

 olika hos olika arter och artgrupper. I de flesta fall saknas kalk, hos G. squalida och 

 arter närmast beslägtade med den är kolloden genomdragen med nätformigt förbundna 



K. Sv. Vet. Akad. TIaudl. Kand 33. N:o 1. 2 



