10 F. R. KJELLMAX. frLORIDB-SLÄGTET GALAXAUBA, DESS ORGANOGRAF1 OCH SYSTEMATIK. 



kalkkörtlar, hos G. striata äter i sin helhet starkt och jemnt inkrusterad. jfr t. fi, f. 9 

 och t. 9, f. 19. Cellerna utbilda icke kromatoforer, men äro rika på plasmatiska ämnen 

 under hela skottets lif. Ofta finnas upplagsämnen, s&rskildt i de grofva, större celler. 

 som, enligt livad ofvan angafs, ej sällan förekomma. 



Ytväfnadens utveckling ur vftxtpunkten är långt mångformigare och vida mer invecklad 

 än de förul behandlade väfnadslagrens. Enklast, men också minst t^ ]>iskt är förloppet hos 

 en del arter, tillhörande gruppen Rhodura. Utvecklingen är här en vidtgående cellförökninga- 

 och tillväxtakt. I den region af växpunktens periferiska Äldre oelltrådssystem, som skall 

 ombildas till vtväfnad, efter hvad det vill synas de två— fyra yttersta cellerna i hvarje 

 celltråd, inträder ett litligt växande, en liflig, antagligen företrädesvis interkalär tvärdelning 

 och en successiv utbildning i styrka al' cellernas kromatoforer. Härigenom uppkommer 

 ett titt t system af långa, mang- men kortcelliga, högfärgade eelltrådar, som utgöra skot- 

 tet^ vtväfnad. Vid basen äro dessa celltrådar inneslutna i och sammanhållna af mer eller 

 mindre starkt med kalk inkrusterad kollod, men till större delen af sin längd skjuta de 

 fritt nt utanför skottets kollod massa. Stundom förgrena de sig. men alltid relativt spar- 

 samt. Icke alltid men oftast äro deras basalcell eller deras 2 — 3 nedersta celler starkt 

 uppdrifna, klotformiga eller ellipsoidiska med svagare kromatoforapparat, men ofta för- 

 sedda med upplagsämnen. De öfriga cellerna äro nästan cylindriska, på sin höjd dubbelt 

 sa langa som tjocka; jfr t. 2, f. 1, ,">, 16, 17. 



En mera vanlig utvecklingsgång är den, da blott en del af de embryonala ytväfnads- 

 elementen utbildas på nu nämndl sätt, under det de öfriga icke undergå någon delning 

 utan förblifva få-, 1 — 4-celliga, tillväxa föga i längd, sa att de icke na utanför kollod- 

 lagret, men förstora cellerna högst betydligt i tjocklek. Fullt utvecklade äro cellerna i 

 dessa korta periferiska celltrådar nästan klotformiga eller ellipsoidiska, i storlek och form 

 nära öfverensstämmande med basalcellerna i långtrådarne. Vid denna utvecklingsform 

 inträffar antingen att bada slntgrenarne i en gaffelformigt förgrenad embryonal cellträd 

 förhålla sig lika, bada utbildas till läng- eller bada till korttradar eller också olika, -a 

 alt en blir till en langtrad, den andra till en korttrad. Förhallandet i mängd mellan 

 läng- och korttrådar är olika hos olika arter. Stundom sker utvecklingen af langa och 

 korta periferiska trådar med ganska regelmässiga intervaller, sa att skottets yt\äfnad 

 kommer att bestå af regelbundet växlande regioner af kort- och långtrådar. Kolloden, 

 Bom innesluter de langa 1 radarnes bas och de korta tradarne fullständigt sa när som på 

 deras toppcellers yttersta del, inkrusteras med kalk, oftast mycket tidigt, i vissa fall i ringa, 



i andra i mycket hög grad. Denna utveckling af ytväfnaden förekommer hos flertalet al 



de till gruppen Rkodwa hörande arterna, men derjemte i skottens stamdel och i den 

 stamlika basaldelen af de ofvan omtalade s. k. prolilika t iotierna ; jfr t. 1, f. 4 — 19; t. •">, 

 i. I. 8, 9. 



Utvecklingen af vtväfnaden hos gruppen Eugalaaaura sluter sig nära den nu sist 



angifna. Hos de till denna grupp hörande arterna förekommer icke eller åtminstone 

 undantagsvis någon tvärdclning af de element i \ä\punkten, som inga i denna vätnad. 

 Cellerna tilltaga i storlek och huvudsakligen i tjocklek, de inre i följd af de embryonala 



trådarnes rikare förgrening mer ftn de vttre, de cellulära elementarorganen och särskildl 

 kromatoforerna förökas och förstoras. Ytcellerna blifva halfklotforiniga eller rundad t 



