KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. HAND 33. N:<> I. 1 ] 



oinvändt kemiska, uttill plana, kantiga, slutna tätt intill hvarandra, och öfverdragas med 

 en kutikulalik, ej förkalkad hinna, som kan aflösas och då visar en tydligt retikulär 

 skulptur; de inre få en ellipsoidisk, klotrund eller nedtryckt klotrund form. Endast 

 ytcellerna beröra hvarandra med sina kanter; i öfrigt åtskiljas cellerna i de olika trådarne 

 allsidigt af med kalk starkt inkrusterad kollod. Efter kalkens utlösning framträder alltid 

 tydligt ytväfnadens sammansättning af rikt gaffelformigt förgrenade perlbandslika cell- 

 trådar; de särskilda trådarne och trådsystemen kunna med lätthet åtskiljas genom lindrigt 

 tryck; jfr. t. 8, f. 2, 14 a, 14 b. 



Gruppen Microthoe utmärkes af en utveckling af ytväfnaden som något mer än 

 Eugalaxaurornas afviker från den, som angafs förekomma hos flertalet arter tillhörande 

 R/iodura-gru\)\)en. De embryonala periferiska trådarne undergå icke någon tvärdelning 

 och stark förlängning utan förblifva korta, mest 2 gånger gaffelgreniga, inbäddade i tem- 

 ligen riklig, med kalk inkrusterad kollod. Skillnaden mellan dessa utvecklingstyper är 

 den, att de i kolloden befintliga elementen utvecklas så starkt i vidd att de genom ömse- 

 sidigt tryck blifva kantiga och den af dem bildade väfnaden kommer att i förkalkadt till- 

 stand erhålla en ganska tydligt parenkymatisk struktur. Utlöses kalken ur kolloden, som 

 alltid företinnes i större eller mindre mängd mellan de särskilda trådarnes celler på alla 

 håll, återtaga väl cellerna, särskildt de inre, sina ursprungliga rundade konturer, men väf- 

 naden låter icke upplösa sig i tydliga celltrådar, om det också är möjligt att med hjelp 

 af tvärväggarnes porer utreda, hvilka celler som tillhöra samma, ursprungliga celltråd. 

 De uttill platta ytcellerna äro särskildt mycket hårdt och fast förbundna sinsemellan. 

 Utmärkande för denna utvecklingsform är i synnerhet det förhållandet, att basaleellerna i 

 de enskilda celltrådssystemen ofta tillväxa mycket starkt på bredden, så att de stundom 

 blifva 2 — 3 gånger sa breda som höga och da ej sällan något skärforraigt böjda. Der- 

 jemte är tillväxten olika stark i olika regioner, hvarigenom cellen kommer att visa två 

 eller flera mer eller mindre starka utbugtningar. Det bör bemärkas, att dylika loberade 

 celler aldrig, så vidt jag kunnat finna, förekomma inom någon annan zon af ytväfnaden. 

 I nedre delen af skottet utväxa vtcellerna i långa, fria, kortcelliga celltrådar, hvilkas alla 

 celler ega kraftiga kromatoforer; i de korta elementen få topp- eller ytcellerna hvardera 

 en väl utvecklad kromatofor, hvaremot en sådan är mycket svag i de inre cellerna, om 

 den ens kommer till utbildning; jfr. t. 6, f. 6, 7, 22, 25. 



Hos en del arter, bland dem den åtskilliga gånger nämnda G. striata, rader i af- 

 seende på ytväfnadens utveckling den afvikelsen frän nu angifna utvecklingsform att lång- 

 tradar helt och hållet saknas; jfr. t. 9, f. 18 — 19. 



Hos en af de Galaxaura-arter, som jag hittills lärt känna, G. papillata, synas topp- 

 cellerna i de växpunktens celltrådar, som komma att sammansätta ytväfnaden, genom 

 en tvärvägg delas i en yttre och en inre cell, af hvilka den inre jemte dessa celltrådars 

 öfriga celler utvecklas till en väfnadsmantel liknande den hos G. striata, under det den 

 afskilda toppcellen oinbildas till en encellig, kort cvlindrisk, i spetsen afrundad, kromato- 

 forförande, ej af kollod omsluten papill, hvars bas är af samma vidd, som den cell, af 

 hvilken den uppbäres. De papillerna bärande cellerna hafva samma form och byggnad 

 och äro lika fast förbundna sinsemellan som ytcellerna hos G. striata. Ett annat märkligt 

 utvecklingsdrag visar denna växt deri, att i ytväfnadens yttersta del närmast innanför det 



