12 F. K. KJELLMAX. FI.( »KIDE-SLÄGTET GAI.AXAIKA, DESS OKGANOGRAFI OCH SYSTEMATIK. 



papillbärande cellskiktet vissa celler utvecklas mycket starkt i bredd och blifva loberade, 

 sålunda komma att likna dem, som uppträda innerst i ytväfnaden hos de förut anförda 

 arterna af gruppen Microthoe. Jag kan visserligen icke med full säkerhet pasta, att det 

 är efter en tvärdelning af toppcellerna som papillerna uppstå; sa svnes dock van fallet. 

 Men äfven om sa icke skulle vara, utan det är en toppcell i sin helhet, som utväxer till 

 papill och de näst yttersta cellerna utbildas i samma riktning som toppeellerna hos '/. 

 striata eller som toppcellerna i de korta celltrådarne hos G. squalida och dess närmaste 

 slägtingar, är dock utvecklingsgången sa pass egendomlig, att den f ört j enar an framhållas 

 såsom representerande en egen typ. Dess egendomlighet ligger icke blott i det täta lagret 

 af fria encelliga papiller, utan också i utbildningen af loberade celler i ytväfnadens yttre 

 zon. Xägot dylikt förekommer icke hos någon af de förut behandlade utvecklingstyperna, 

 men celler af likartadt läge och likartad form återfinnas, såsom i det följande skall anges, 

 inom en annan, i öfriga afseenden frän denna mycket afvikande utvecklingstyp; jfr. t. 7, 

 f. 14, 15, 16, 18. 



En utvecklingsgång af ytväfnaden, som ganska väsentligt afviker frän de förut an- 

 gifna utvecklingstypernas, om den också icke kan betraktas såsom fristående i forhållande 

 till deras, utmärker de tialaxaura-arter, som enligt slägtets nuvarande systematik tillhöra 

 sektionen Alysium (Dichotomaria). Gemensamt för alla dessa arter är, att de innersta 

 cellerna i den region af växpunktens eelltrådar, som skall bilda ytväfnaden, sammanslutas 

 till en fast, fullt parenkvmatisk, enskiktig, af stora platta celler bestående väfnadsmantel. 

 Sammanslutningen är så fullständig, att någon gräns i form af en kolloditierad lamell ej 

 stär att finna mellan tillgränsande celler. Väfnaden har fullständig parenkvmatisk karakter 

 och mellanväggarne te sig som väggar uppkomna genom en vanlig celldelningsakt. Väx- 

 punktens byggnad anger dock, att väfnadsmanteln är uppkommen genom förstoring och 

 sammanslutning af ursprungligen fria celler. Möjligt är väl, att vid den starka utveckling 

 pa bredden, som cellerna undergå, i en eller annan cell en delning kan inträda: bestämda 

 tecken härtill har jag icke kunnat rinna; jfr. t. IS, f. 1 — 3. Med hänsyn till den ifråga- 

 varande Väfnadens yttre del har jag funnit, att en högst anmärkningsvärd olikhet rader 

 mellan de till Alvsium-gruppen förda eller hänförbara arterna, äfven sådana, som till sin 

 vttre organisation visa den största öfverensstämmelse. Hos en del arter, t. ex. den jag i 

 det följande anför under benämningen (>. dolicharthra J. (i. Ag. (Kjellm.), utbildas cell- 

 tradarnes vttre del till enkla eller vanligen engang gaffelgreniga. klubblika, om enkla 

 vanligen 2-celligu, om greniga 3-celliga trådar med vida, uttill platta, kantiga, inåt af- 

 rundade sinsemellan med kanterna fast förbundna toppceller och lina, cylindriska eller 

 cylindriskt klubblika skaftceller, isynnerhet toppcellerna hysande en mycket rikt utvecklad 

 kromatofor. Mellan det parenkymatiska väfnadsskiktet och den af de förbundna topp- 

 cellerna bildade manteln, sålunda omkring skaftcellerna, finnes ymnig, med kalk rikligt, 

 inkrusterad kollod; jfr. t. I k, f. :;;; :;i. 



Mos andra arter utvecklas de celler, BOBO motsvara skaftccllerna hos de foregående, 

 till sa betydlig vidd, att de antaga en hallsferisk eller rundad) cylindrisk form och åt- 

 minstone ställvis beröra hvarandra, utan att dock de sammanstötande väggarne (örenas 

 sinsemellan. Kolloden är följaktligen i detta fall ringa, huf\ udsakligen uppträdande i 

 mellanrummen mellan ytskiktets och mellanskiktets celler, ytväfnaden blir sålunda nästan 



