KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 33. N:0 I. 23 



äfven i detta fall råda bestämda och man kan väl säga ganska väsentliga afvikelser 

 Gonidiogon har jag träffat hos flere arter af denna typ, nämligen G. breviarticulata Kjellm., 

 G. effusa Kjellm., G. robusta Kjellm., G. dolichartra J. G. Ag., Kjellm., G. obtusata Kjellm., 

 allt som jag tror goda arter, öfverensstämmande med hänsyn till assimilationsväfnadens 

 byggnad, äfvensoru hos G. striata, hvilken torde vara närmast beslägtad med Eugalaocaura. 

 Hos arter af denna grupp har jag icke funnit ifrågavarande organ, icke heller hos 

 någon bland de arter, som skulle bilda gruppen Microthoe. Hos de först nämnda arterna 

 utvecklas gonidiogonierna på ett i hufvuddragen öfverensstämmande sätt. Från en 

 ytcell, hvilken i detta fall är toppcellen i en finskaftad assimilationstråd, naturligtvis 

 från dess plana, utåt vettande del, från vertex, utväxer en kort tvåcellig celltråd. Dess 

 toppcell utbildas till ett klotformigt gonidiogon, hvars innehåll delas i klotkvadranter. 

 Efter det primära gonidiogoniets mognad och sedan gonidierna uttömts, inträder ett 

 växande och en förlängning af gonidiogonskaftcellens topp, som leder derhän, att denna 

 bildar ett utskott inom det tömda gonidiogoniets en kort tid qvarsittande vågg. Detta 

 utskott afgränsas från sin modercell genom en tvärvägg, som faller något utanför (något 

 högre) än den primära tvärväggens ansättningslinie. Den sålunda efter genoraväxning 

 uppkomna nya toppcellen utbildas till ett nytt gonidiogon. En upprepad gonidiogonbild- 

 ning från samma skaftcell fortgår länge, såsom de hos äldre gonidiogonställningar på 

 skaftcellen förekommande ansättningsstrimmorna af de successivt bildade tvärväggarna 

 utvisa; jfr. t. 18, f. 10 — 13, 17 — 18. I vissa fall har jag funnit det på angifvet sätt 

 genom den uppkomna tvärväggens utbugtning bildade apikala utskottet, sedan det afskilts 

 och konstituerats till en sjelfsländig cell, icke direkt öfvergå till ett gonidiogonium utan 

 til] en gonidiogonställning af primär art, sålunda ett gonidiogonium, uppburet af en 

 skaftcell. Denna skaftcell förhåller sig sedermera såsom den ursprungliga skaftcellen be- 

 träffande bildningen af nya gonidiogon. En så uppkommen gonidiogonställning får så- 

 lunda ett tvåcelligt skaft eller en tvåcellig axel. Tvärväggen bildas först sedan upprepad 

 gonidiogonbildning fortgått i längre följd. Den är icke att förvexla med ansättnings- 

 linierna för de successivt vid genomväxningen bildade tvärväggarna. Man jemföre fig. 

 17 och 18, tafl. 18. Den förra återger en gonidiogonställning med encellig axel och 

 ett ungt gonidiogonium, den senare en gonidiogonställning med ovanligt lång, med en 

 tvärvägg strax of van midten afdelad axel och gonidiogoniet nästan moget. 



Såsom fig. 33 — 37, tafl. 9, utvisa, skiljer sig gonidiogonbildningen hos G. striata 

 från de sist anförda arterna deri, alt gonidiogoniets axel redan från begynnelsen är mer 

 än encellig. Jag har sett den bildad af ända till fyra celler. Afven hos denna art före- 

 kommer en upprepad gonidiogonbildning från samma axel i förening med genomväxning, 

 men i detta fall är det sekundärt uppkomna gonidiogoniet icke sessilt utan uppburet 

 af åtminstone en vid genomväxningen uppkommen skaftcell; jfr. anf. fig., särskildt f. 35. 



Sporocarpiet, enligt min uppfattning dessa växters sporbildande individ, liknar i 

 sina allmänna drag mycket ett spermogonställningssystem. Det är sålunda skafidielikt, 

 mynnande utåt med en temligen stor por. Sporocarpierna utvecklas alltid inom den 

 periferiska ledningsväfnaden, äro vanligen nästan runda, än strödda, utan bestämdt läge, 

 äfven om skottet är platt, t. ex. G. magna, än i detta senare fall uppträdande utmed 

 skottets kanter, t. ex. G. veprecula; jfr. t. 16, f. 22. Deras y&gg är temligen tunn och 



