KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAB BAND 47. vo 7. '.I 



form i hjässvy faller inom mesocefaliens område, ehuru med en bestämd lutning b\ 

 bracliycefali. Dess längdhöjdindex är 72,98, på grund hvaraf kraniet med hänsyn 

 härtill är att beteckna såsom ortocefalt. 



Curva sagittalis är i stort sedt jämn, pannan hvälfd, sakta bakåtlutande, 

 tämligen smal. Näsroten är markerad, glabella, arcus superciliares ocli tubera fron- 

 talia äro alla svagt utvecklade. 



Från inion upp mot trakten strax bakom obelion samt ut mot sidorna till trak- 

 ten af de starkt utvecklade tubera parietalia förekommer en ganska markerad afplatt- 

 ning af kraniet, något starkare framträdande å höger sida än å vänster. Afplattningen 

 i fråga erinrar i ganska hög grad om en viss form af artificiell deformation af kra- 

 niet, nämligen den occipitala (Backman 1909). Då deformationen i fråga synnerligen 

 nära öfverensstämmer med den nämnda oucipitala formen och därjämte är så pass 

 betydande, att densamma redan vid ett ytligt betraktande faller i ögonen, vill jag 

 icke utesluta möjligheten af, att det verkligen i detta fall skulle kunna vara fråga 

 om en artificiell occipital deformation. Förekomsten af artificiella deformationer i 

 vårt land är hittills knappast påvisad. Kraniet 78 B från Havor å Gotland i Gustai 

 Retzius: Crania svecica antiqua (1901) är ett exempel å f rontal deformation af högst 

 sannolikt artificiell natur. 



Förekomsten af artificiella deformationer såsom voluntära måste väl anses vara 

 ganska osannolik. Den gamla uppfattningen, att alstrandet af artificiella deformationer 

 skulle vara af voluntär natur, har, såsom jag i mitt arbete »Om bathry- och clinoce- 

 fali III» visat, måst uppgifvas t. o. m. beträffande de folk, Sydamerikas indianer, 

 där de artificiella deformationerna äfven i sina mest höggradiga former utgöra en 

 ingalunda ovanlig företeelse. 



Huruvida ofrivilligt framkallade missbildningar af kraniet förekomma eller kunna 

 hafva förekommit inom Sverige är äfvenledes ej påvisadt. Uppfattningen att clinoce- 

 falien skulle vara en dylik, beroende på ett felaktigt eller i alla händelser olämpligt an- 

 vändande af barnmössan (Clason, 1897), tror jag mig (1906 och 1908) hafva visat knap- 

 past kunna vara med verkligheten öfverensstämmande. Efter Walchees och Bälzs 

 undersökningar (1906) öfver rygg- och sidolägets inflytande på formen af det späda 

 barnets hufvud har det uttalande, som gjorts af Virchow (1876) och Ranke (1906) 

 beträffande förekomsten af och orsakerna till en artificiell occipital deformation hos 

 tyskarna i äldre och modernare tider, vunnit ett fast underlag och ett kraftigt stöd. 



Vid af annan orsak företaget arbete å Stockholms barnkliniker (prefekter Proff. 

 O. Medin och C. Waern) har jag jämväl haft min uppmärksamhet riktad på det 

 af Walcher och Bälz iakttagna förhållandet. Jag har därvid kunnat i ett bety- 

 dande antal fall konstatera ett knappast afvisbart samband mellan barnets vaneläge 

 och formen af dess hufvudskål. I de fall, där barnet hade för vana att intaga ett 

 envist sidoläge eller envist ryggläge, bar också dess hufvud tydliga spår efter detta 

 vaneläge på sådant sätt, att i förra fallet dolichocefali och t. o. m. höggradig sådan 

 ej sällan kunde konstateras, under det att i senare fallet meso-, brachy-, ja höggradigt 

 brachycefala former utgjorde regeln. Härvid tedde sig brachycefalien just genom en 

 mer eller mindre utbredd, mer eller mindre höggradig occipital afplattning ej sällan 



K. Sv. Vet. Akad. Hand]. Band 47. N:o 7. 2 



