KUNGL. sv. VET. AKADEMIENS 11 \ MH.i \<; \ i: . n\\i> 47. \ .<> 7. 



mellan ramus ascendens och planum alveolare, så finner jag densamma mäta på väns- 

 ter sida 90° och på höger 95°. Den står sålunda i själfva verket ganska starkl upp- 

 rest mot corpus mandibulae. 



Beträffande själfva angulus finnes äfven en annan mortologisk egendomlighet af 



intresse att anmärka. Redan i höjd med 11 L molaren begynner en s. a. s. uppl\ Il- 

 ning af corpus, bestående i en uppsvängning af dess bakre ände i dess helhet. Ställes 

 underkäken å ett plant underlag, så befinner sig af denna anledning dess bakre tredje* 

 del ett stycke öfver underlaget. 



Symfyshöjden är 24 mm. En mycket svag antydan till en incisura submen- 

 talis förefinnes. Mandibulans bakre höjd uppgår till 24 mm å vänster sida och 25 

 mm a höger, båda relativt låga värden. 



Undre kanten af corpus uppvisar å höger sida ingen marginal förtjockning, 

 däremot en mycket svag antydan till en sådan å vänster. Naturligtvis finnes under 

 sådana förhållanden inga som helst spår af någon sulcus marginalis (Klaatsch). 



Den maximala tjockleken af corpus mandibulae är i jämnhöjd med spatiet mel- 

 lan första och andra molaren 14 mm å vänster sida och 12 mm å höger, båda rela- 

 tivt små värden. 



Den vinkel, som mandibelns båda horisontala grenar bilda med hvarandra, är 

 75°. Den är alltså ungefär af medelstorlek. 



Hakan är ganska prominent. Angulus alveolomentalis mäter 105°. Hakans 

 egentliga, positiva prominens uppgår till 15°. 



Å symfysens insida iakttages en tydligt tecknad relief. Spinse genioidese jämte 

 den därofvan belägna fossa supraspinosa äro alla tydligt utbildade. 



Alveolartandbågen har uppenbarligen varit af en utpräglad hästskoform. Skänk- 

 larna af bågen bilda med hvarandra en bakåt öppen, ganska stor vinkel. Huruvida 

 tandbågen baktill i trakten af molares III företett den vid hästskoformen så vanliga 

 inknipningen, låter sig numera ej längre af göras, då båda dessa molarer inträ vitalt 

 bortfallit och deras alveoler atrofierat. Likaså har på vänster sida molar II intra- 

 vitalt utfallit och dess alveol återbildats. Öfriga tänder äro alla bibehållna, men 

 samtliga äro så starkt nötta, att deras multicuspiditet ej vidare låter sig bestämmas. 



Denna underkäke framställer en typ af långt högre och modernare utvecklings- 

 form än den förra. Led- och kronprocessernas form, den sigmoida urringningens form 

 och djup, höjd och bredd af ramus ascendens, vinkelböjningen mellan ascendens och 

 corpus, den senare delens höjd och tjocklek, symfysens bildning, hakans prominens, 

 tandbågens form, i alla dessa karaktärer afviker denna underkäke högst väsentligt 

 från den föregående och inrangerar sig just genom dessa afvikelser bland moderna, 

 högt organiserade europeida underkäkar. 



Det tillhörande kraniet är det under beteckningen: Kranium XI beskrifna. 

 Kraniet bestämdes såsom härstammande från en 60 till 70 års man. Dess form angafs 

 vidare vara en meso- och ortocefal ovoid. Det leptoprosopa ansiktet utvisade hypsi- 

 conchi, leptorrhini, brachystafyli och ortognathi. Genom dessa karaktärer äfvensom 

 genom sin allmänna ej talmässigt uttryckbara form visade sig detta kranium af en 

 högre utvecklad typ än det föregående. Det resultat, h vartill jag genom undersök- 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 47. X:o 7. 5 



