78 O. BACKMAN, BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM DE MEDELTIDA SVENSKARNAS ANTROPOLOGI. 



befolkningen liksom ock med den hufvudsakligast dolichocefala befolkningen i Ebracli 

 samt öfverraskande nog äfven med den medeltida befolkningen i Norge. Hos alla 

 dessa grupper uppträder platyrrhinien i mellan 32 och 45 %, d. v. s. 7a ända till ' / 2 

 af alla fall hafva varit platyrrhina. Amtmanns medeltida kranier från Pfiinz öfver- 

 ensstämma med denna senare grupp, i det att procenten platyrrhiner uppgår till 41 ° /0 . 



Leptorrhinien dominerar fullständigt både bland de undersökta förhistoriska 

 svenskkranierna liksom ock bland Kollmanns folkvandringskranier från Bayern. 

 Hos båda dessa materialgrupper är procenten 92 °/o. Denna siffra måste dock af 

 redan angifna skäl betraktas såsom med säkerhet för hög, i det att den gifvetvis 

 skulle komma att sjunka, i samma mån som platyrrhiner anträffades inom ett rikli- 

 gare material. Den siffra, jag själf funnit å mina medeltidskranier från S:t Clemens, 

 står utan tvifvel den för dessa båda nämnda materialgrupper verkliga synnerligen 

 nära. Med denna siffra eller 64 °/o öfverensstämmer synnerligen väl den siffra, som 

 jag beräknat å Rankes medeltids material från Lindau i Bayern. Däremot skilja sig 

 såväl de norska medeltidskranierna som ock medeltidskranierna från Pfiinz samt med 

 dem äfven de nutida gammalbayerska kranierna och den blandade befolkningen från 

 Ebrach, i det att hos alla dessa procenten af leptorrhina kranier uppgår till mellan 

 21 och 29%. 



Procentsiffran mesorrhina kranier visar en märkvärdigt stor likhet. Den ligger 

 i allmänhet vid 36 °/o, faller något för mitt medeltidsmaterial till 27 % och stiger för 

 de rena dolichocefalerna från Ebrach (45 ° o). De af Retzius och Kollmann beskrifna 

 materialgrupperna förete båda en så låg procent som 8, te sig alltså i detta afseende 

 ganska afvikande. Varianterna ha där samlat sig hufvudsakligen i den ena ytter- 

 variant kl assen. 



Vid byggnaden af näshålans främre, undre kant har man fäst sig vid hufvud- 

 sakligast trenne typer. Den ena af dessa utgöres af den s. k. infantila typen d. v. s. 

 den där näshålans botten utan tydlig gräns småningom och afrundadt öfvergår i 

 öfverkäkens alveolarparti. Den andra har man benämnt den anthropina formen, 

 d. v. s. den, där öfvergången mellan dessa båda partier är utmärkt af en skarp 

 »Knickung», hvarigenom en skarpt tecknad kant, mången gång liksom åsformigt 

 frammodellerad, uppkommer. Denna typ har man ansett vara i alldeles särskild grad 

 typisk för den fullvuxna människan. Den tredje typen slutligen utgöres af fossa 

 prenasalis, d. v. s. den, där den skarpa begränsande kanten s. a. s. uppdelat sig i 

 tvenne, den ena å vanligt läge, den andra liggande något längre bakåt, båda fattande 

 mellan sig en liten gropforrnig urholkning, fossa prenasalis. Endast denna senare 

 form har man velat göra gällande såsom af fylogenetisk betydelse, i det att man 

 ansett den vara af pithecoid natur. Frågan om den fy logenetiska betydelsen af denna 

 fossa kan dock ännu ej sägas vara slutgiltigt besvarad. Ranke anser, att denna 

 bildning icke skulle äga någon betydelse såsom ett tecken på inferioritet eller mera 

 primitiv byggnad. Kollmann är däremot af en annan uppfattning, i det att han 

 haller före, att fossa prenasalis skulle vara af alldeles särskildt pithecoid natur. Han 

 framhåller med skärpa, att dess pithecoida natur gifvetvis är oberoende af det för- 

 hållandet, huruvida man anträffar densamma hos australnegrer eller hos en mellantysk 



