108 G. BACKMAN, BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM DE MEDELTIDA SVENSKARNAS ANTROPOLOGI. 



ende, ofta lätt tillplattad. Hjässknölarna äro kraftigare utvecklade än inom någon 

 af de föregående grupperna. Ansiktet står inom denna grupp fullständigt ortognath. 

 Egendomligt nog uppgifva författarna, att man understundom skulle anträffa kranier 

 inom denna grupp, hvilka skulle förete en mer eller mindre utpräglad prognathi. 

 Såsom exempel härå angifva de kranierna Thurgau E IV och Grenchen E VI. Jag 

 har uppmätt facialvinkeln å dem och funnit den vara i förra fallet 87, i senare 86°. 

 Emellertid finnes en förklaring till det omdöme, som Rutimeyer och His hafva fällt, 

 i den omständigheten, att båda dessa kranier i likhet med några andra inom gruppen 

 förete en subnasal alveolär prognathi, som är ganska bet} 7 dande. I öfrigt är facial- 

 vinkeln mycket hög å dessa kranier, utmärkande en utpräglad ortognath käkställning. 

 Likaledes är den subnasala maxillarvinkeln i genomsnitt ganska hög och afgjordt 

 högre än inom någon föregående grupp. Arcus superciliares och glabella äro i all- 

 mänhet svagt eller alls icke utvecklade, näsroten obetydligt insänkt. På de till synes 

 manliga kranierna förefaller å afbildningarna, som om glabella och arcus i själfva 

 verket skulle vara ganska kraftigt utvecklade och näsroten ofta t. o. m. kraftigt 

 insänkt. Å de kvinnliga, hvilka äfven inom denna grupp utgöra flertalet, är däremot 

 glabella och arcus ytterst svagt utvecklade och näsroten obetydligt eller alls icke 

 insänkt. Näsan uppgifves vara smal, särskildt i sin öfre del. Såsom afvikningar 

 från typen anteckna Rutimeyer och His uppträdandet af kraftiga ögonbrynsbågar 

 och starkt insänkt näsrot. Ansiktets index har jag i 9 fall funnit vara i genomsnitt 

 54,8i, endast i trenne fall förelåg en och då helt svagt utvecklad chamaeprosopi. I 

 genomsnitt skulle således dessa kranier vara svagt leptoprosopa. Endast i ett fall 

 har ögonhålans form kunnat studeras. Där var den mesoconch med dragning åt 

 hypsiconchi. Näsan var i samma fall leptorrhin. 



Barth uppställer på grundvalen af sina undersökningar af norska medeltids- 

 kranier en grundtyp för dessa, den af honom s. k. vikingatypen. Bland de kranier 

 han för till vikingatypen urskiljer han tvenne specialtyper, en äldre och en yngre, 

 den förra med en något mera oval form af hufvudet i hjässvy och kraftigare tubera 

 parietalia, den senare med en elliptisk form och svaga hjässknölar. Nacken är å 

 dem båda ganska starkt utstående. Käkställningen beskrifves för dem båda såsom 

 ortognath. Emellertid kan det naturligtvis icke uteslutas, att icke en finare analys 

 af profilvinkelns storlek inom vikingatypens båda grupper skulle hafva kunnat gifva 

 vid handen någon olikhet häruti, så till vida, att den ena gruppen genomgående 

 företett något mindre värden än den andra. Vikingatypen beskrifver Barth vidare 

 såsom karakteriserad af en lång oeh smal näsa, djupt insänkt näsrot, kraftiga arcus 

 superciliares, något tillbakalutande, måttligt låg panna. Kraniet är vanligtvis orto- 

 cefalt. Norma occipitalis visar en tydlig cuneiform culmen. Pannan är måttligt 

 smal, ögonhålorna vanligtvis chamaeconcha, ansiktet är smalt (se kritiken vid behand- 

 lingen af ansiktsindex), kindpartierna kraftiga. Af 15 mätningar erhöll Barth nedan- 

 stående medeltal. 



