126 G. BACKMAN, BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM DE MEDELTIDA SVENSKARNAS ANTROPOLOGI. 



förete genomgående en ovanligt stark krökning af diafysen, starkare än hvad förhål- 

 landet synes hafva varit beträffande järnåldersfolket i Jämtland. Lehmann-Nitsches 

 medeltal för män af Bajuvarer resp. Schwaber och Alemanner komma mina ganska 

 nära, men blifva dock äfven de något under. Rieds siffror äro däremot nära nog 

 fullständigt identiska med mina. 



Inom S:t Clemensmaterialet har den faktor, som betingat en starkare krökning 

 af lårbensdiafysen utöfvat sin verkan kraftigare inom kvinnornas än inom männens 

 grupp. Detta synes också vara regel, åtminstone att döma af Rieds siffror, ty äfven 

 han erhåller ungefär samma skillnad mellan män och kvinnor, som jag erhållit, och 

 likaledes till kvinnornas favör. 



Det enda fall af svag krökning af lårbensskaftet, som jag anträffat inom mitt 

 material, nämligen å lårbenet efter individ IX, har därjämte visat sig vara i just 

 detta afseende postmortalt utsatt för en artificiell deformation. Strax nedom midten 

 af lårbenets framsida, har där uppenbarligen h vilat något tungt föremål, utöfvats ett 

 betydande tryck. Därigenom har diafysen så småningom kommit att pressas ned 

 och dess krökning att rätas ut. Att i detta fall en ursprunglig krökning varit för 

 handen och som småningom på sätt nämnts utplånats, framgår med största sanno- 

 likhet af följande förhållande. 



Lårbenets framsida i detta fall förlöper icke rakt, utan företer strax nedom sin 

 midt en svag konvexitet bakåt, och midt å detta sistnämnda parti ter sig facies ante- 

 rior af diafysen sönderpressad i ett flertal större och mindre bitar, samtliga lätt 

 inpressade under den öfriga relativt oskadade lårbensytans nivå. Uppåt från detta 

 parti sträcker sig ett flertal längssprickor, de längsta ända upp till trakten strax 

 nedom tuberositas glutsea. 



Den ursprungliga krökningens styrka låter sig naturligen ej numera med visshet 

 afgöra. Att den dock ingalunda varit allt för obetydlig synes mig framgå däraf, att 

 därest man placerar lårbenet på sådant sätt, att den del af undre ledytan, som repre- 

 senterar slutrotationspartiet, befinner sig i ett och samma horisontalplan, så befinner 

 sig i detta fall caput femoris ett godt stycke framom understödsplanet, under det att 

 caput femoris i vanliga fall vid dylik ställning af lårbenet just genom dess krökning 

 befinner sig nära nog vertikalt ofvan om understödsplanet. Af denna lilla undersök- 

 ning att döma skulle man sålunda kunna förmoda, att den ursprungliga krökningen 

 af lårbensdiafysen i detta fall varit relativt stor. 



Jag öfvergår härmed till undersökning af en annan grupp karaktärer, hvilka 

 delvis af rasantropologiska skäl, men också med hänsyn till den neolithiska periodens 

 antropologiska förhållanden, anses vara af en viss primitiv natur och af ganska stort 

 fylogenetiskt intresse. Dessa karaktärer utgöras af lårbenets platymeri och i samband 

 därmed af förekomsten och utvecklingsgraden af crista glutaea, fossa hypotrochante- 

 rica, tuberositas glutaea och trochanter tertius. 



Platymerien har jag bestämt på det af Manouvrier först anvisade sättet genom 

 uppmätande af de sagittala och transversala diametrarna vid diafysens öfre ände å 

 platsen för den största transversala utbredningen af lårbensskaftet. Genom använ- 

 dande af den MANOuvRiER'ska formeln för index platymericus 



