154 G. BACKMAN, BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM DE MEDELTIDA SVENSKARNAS ANTROPOLOGI. 



förra fallet 370 och i senare 368 mm med en medellängd af 369 mm. De båda 

 tibise, som Guldberg mätt från norska, vikingatiden och hvilka tillhört ett och 

 samma kvinnliga individ, företedde den högra en maximal längd af 340 och den 

 vänstra af 345 mm. Afståndet mellan ledytorna var 330 och 335 mm resp. 



Furst bestämde maximala längden af tibia hos en jämtländsk man från järn- 

 åldern till 393 mm på höger sida och 394 på vänster. För kvinnliga tibise från 

 samma fyndort fann Furst en maximal längd af 355 och 356 för höger och vänster 

 i ett fall samt 307 för vänster i ett annat. Ledytornas afstånd utgjorde hos mannen 

 383 och 380 mm för resp. höger och vänster. Å de trenne kvinnliga lårbenen mätte 

 nämnda afstånd 344, 344 och 304 mm resp. 



Å tibia af Bajuvarerna fann Lehmann-Nitsche ett medeltal (8 fall) för maxi- 

 mala längden af 370 och för ledytornas afstånd (21 fall) 361. Tyvärr föreligga dessa 

 uppgifter utan särskillnad för de olika könen. Däremot har det varit Lehmann- 

 Nitsche möjligt, att inom den andra stora gruppen, Schwaber och Alemanner, skilja 

 mellan manliga och kvinnliga skenben. Såsom medeltal för maximala längden uppger 

 han där 380, i (26 fall) för män och 342,2 (7 fall) för kvinnor. Utan hänsyn till kön 

 finner han ett medeltal af 370,6. För ledytornas afstånd fann han ett medeltal af 

 370,i (25 fall) för män och 324,8 (7 fall) för kvinnor samt 359,4 (34 fall) utan hänsyn 

 till kön. 



Största längden anger Ried vara inom Tettlhammaterialet 371,5 (9 fall) för 

 män och 326,4 (5 fall) för kvinnor samt 355,4 (14 fall) utan hänsyn till kön. Afstån- 

 det mellan ledytorna finner han uppgå till i medeltal 360,3 och 314,4 för män (9 fall) 

 och för kvinnor (5 fall) resp. Utan hänsyn till kön uppgår medelafståndet mellan 

 ledytorna till 343,9 mm. 



De af mig å Gottlandsmaterialet funna värdena komma de motsvarande hos 

 Schwaber och Alemanner mycket nära. Bajuvarernas ställning med af seende på dessa 

 mått låter sig ej med någon större bestämdhet af göras. Till synes komma de i dessa 

 afseenden det medeltida svenskmaterialet vida närmare än hvad förhållandet var med 

 så godt som alla dimensioner och äfven relationstal med hänsyn till lårbenet. Dessa 

 båda allmänna dimensioner understiga med hänsyn till sina medeltal de af mig funna 

 ganska betydligt inom Rieds material från Tettlham. De af Guldberg undersökta 

 båda tibierna äro åtminstone hvad ledplansaf ståndet beträffar längre än de kvinnliga 

 tibierna bland Schwaber och Alemanner. Det af Furst undersökta järnåldersmaterialet 

 företer däremot afsevärdt större dimensioner såväl gentemot Schwaber och Alemanner 

 som ock gent emot mitt medeltida gottländska material. Samma förhållanden som i 

 fråga om lårbenet ha alltså äfven beträffande skenbenet kunnat konstateras. Sken- 

 benen från den svenska och norska järnåldern uppvisa större dimensioner än sken- 

 benen inom mitt medeltida material. Den materialgrupp, som med hänsyn till sken- 

 benets allmänna längddimensioner kommer mitt närmast, är åter den bayerska, och 

 inom denna äfven här Schwaber och Alemanner. 



Skenbenets öfre bredd fann jag å tibia I vara 76 och å tibia II 78 mm, dess 

 undre bredd resp. 54 och 56, gifvande alltså såsom medeltal i förra fallet 77 mm och 



