162 G. BACKMAN, BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM DE MEDELTIDA SVENSKARNAS ANTROPOLOGI. 



Schwaber och Alemanner komma af det anförda materialet mitt material när- 

 mast. I tabellen förefaller det visserligen, som om Bajuvarmaterialet skulle vara det, som 

 därnäst skulle komma mitt närmast. Såsom jag redan flera gånger haft tillfälle att 

 framhålla, äro de differenser, som i allmänhet skilja det bajuvariska materialet med hän- 

 syn till dimensionerna å dess tibia, smärre än de borde hafva varit, därest medeltalet 

 beräknats å skenben efter uteslutande manliga individ. Medelaf vi kelsen för Bajuva- 

 rerna har således för männen varit afsevärdt större, än hvad fallet nu visat sig vara 

 för det blandade materialet. För att emellertid få en föreställning om inom hvilken 

 storleksordning den rent manliga medelafvikelsen kan hafva ägt rum, har jag beräknat 

 medelaf vikeisen för det blandade materialet från graffältet vid Tettlham eller just det 

 material, om hvars ställning, om föregående eller efterföljande till Bajvuvarmaterialet, 

 det just är fråga. Det visar sig emellertid, att medelafvikelsen för det blandade 

 Tettlhammaterialet uppgår till ett betydligt större tal eller 10,3. Det måste sålunda 

 anses såsom ganska säkert, att de båda skenben jag haft tillfälle uppmäta inom det 

 gottländska medeltidsmaterialet i sina allmänna dimensioner komma folkvandrings- 

 materialet af Schwaber och Alemanner närmast, därnäst samma tids material af Baju- 

 varer och därnäst slutligen samma tids af Tettlhambefolkningen. Järnålderns sven- 

 skar och väl sannolikt äfven järnålderns norrmän skilja sig däremot rätt väsentligt 

 från mitt medeltida material. 



Ser man slutligen på, i hvilken riktning de enskilda afvikelserna i allmänhet gå. 

 finner man öfver hufvud negativa värden för desamma. Med andra ord, skenbenen 

 inom mitt material hafva i rak motsats till förhållandet beträffande lårbenen visat 

 sig i genomsnitt något gröfre byggda än skenbenet hos vissa folkvandringstidens 

 bayerska folkstammar, samt ej obetydligt gröfre än skenbenet hos järnålderns sven- 

 skar och väl sannolikt äfven järnålderns norrmän. Beträffande åter de olika tvär- 

 snittsindices visar sig här samma förhållande som i fråga om lårbenen eller att tvär- 

 snitten inom skenbenen i mitt material i genomsnitt varit något mera rundade än 

 inom andra materialgrupper, och denna tendens till ovalare form af tvärsnittet har 

 varit mest utpräglad inom Tettlham och inom svenskt och norskt järnåldersmaterial. 



Undersökning af öfverarmbenet. 



Af detta ben har blott ett exemplar tillvaratagits, stammande från graf 5 i 

 långhuset och enligt beteckningen tillhörigt individ XIII. Benet är ganska stort, 

 kraftigt byggdt, groft modelleradt. Muskelfästen och muskelursprung äro dock ej 

 särskildt kraftigt utvecklade. Benets trenne margines äro skarpa och markerade. 

 Tuberculum majus och minus äro kraftigt utbildade, sulcus bicipitis är djup, tydligt 

 markerad. Från diafysens nederända och från undre epifysen finnes intet särskildt 

 att framhålla. 



Då här endast föreligger ett exemplar af humerus, är det naturligtvis ej gärna 

 möjligt, att däruppå grunda några mera ingående jämförande betraktelser. Hela 



