166 G. BACKMAN. BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM DE MEDELTIDA SVENSKARNAS ANTROPOLOGI. 



ifrån uppåt. Det kan tänkas hafva träffat i horisontalläge eller ock i omvänd nära 

 vertikal ställning. I horisontal ställning och alltså i ryggläge af individet skulle som 

 sagdt hugget möjligen hafva kunnat träffa, dock måste man i sådant fall antaga, 

 att blott spetsen af det skarpa vapnet varit det vid hugget verksamma. 



I ryggläge vid naturlig ställning af lårbenet vetter den skurna ytan af benet 

 snedt inåt-uppåt, vinkelkanten mellan den och den andra eller brottytan förlöper 

 nästan rakt nedåt. Skulle i denna ställning hugget hafva träffat, måste vapnet hafva 

 förts i riktning från sida till sida eller från höger till vänster, därest den öfverfallande 

 intagit en ställning till höger om den öfverfallne. Fortfarande måste hugget tänkas 

 hafva utförts med blott spetsen af vapnet. Då så endast mycket osannolikt kan 

 hafva varit fallet, tvingas man att förmoda, att benet varit roteradt och fördt i rikt- 

 ning utåt, lateralt eller ock att benet varit sträckt uppåt mot angriparen. 



I senare fallet förutsätter detta läge af lärbenet, att huggvapnet förts mellan 

 benen i ganska sned riktning utåt. Så nära som hugget ligger perineum, är hvarje 

 möjlighet att föra det huggande vapnet med kraft utåt ej gärna tänkbar. Hugget 

 måste fastmera i denna ställning hafva förts och träffat i en riktning mera rakt upp- 

 ifrån nedåt. Vid utdelande af detta hugg kunna benen icke hafva varit sträckta 

 rakt framåt. Under sådana förhållanden återstår blott den möjligheten, att lårbenet 

 varit fördt utåt vid samtidig utåtrotation. I sådant fall kan det utdelade hugget 

 hafva förts i vanlig huggriktning eller uppifrån nedåt. Dock kan benet ej heller i 

 denna ställning hafva intagit ett horisontellt läge, ty i så fall skulle nödvändigt vap- 

 net hafva måst föras i en ganska sned riktning utifrån-uppifrån och nedåt-inåt. Har 

 däremot lårbenet varit upplyftadt i ungefär 45°, fördt utåt i likaledes 45° och rote- 

 radt utåt i ungefär samma vinkelgrad, så erhåller den skurna ytan ett nästan full- 

 ständigt lodrätt förlopp och intager en nästan transversell riktning mot längslinjen 

 af den öfverfallnas kropp. 



Beträffande slutligen den tredje huggskadan, den å skenbenet anträffade, har 

 denna uppenbarligen varit vida våldsammare än de båda andra. Det är naturligtvis 

 icke uteslutet, att icke den rikliga mängd mjukdelar, som befinner sig utanför platsen 

 för lårbensskadan, kan hafva mildrat huggets verkan å detta ben. I jämförelse med 

 höftskadan å individ XV måste dock skillnaden vara att söka i en olika kraft, hvar- 

 med hugget träffat. 



Det skadade skenbenet är till skillnad från lårbenet ett vänstersidigt. Skadan 

 har träffat på själfva framkanten af benet, omkring 100 mm nedom öfverkanten af 

 tuberositas tibise. Hugget har varit synnerligen våldsamt, det sträcker sig ej mindre 

 än 55 mm i båge uppåt och något inåt. Dess slutpunkt befinner sig 17 mm under 

 ytan af margo anterior. Huggets undre eller nedre yta är fullständigt jämn och slät, 

 dess kanter fullständigt skarpa. Den sålunda afskilda öfre benlambån är uppbräckt 

 till en utsträckning nära nog dubbelt så lång som det egentliga hugget. Benlambåns 

 nedre ända är afbruten genom ett snedt förlöpande brott. Under benlambån befinner 

 si*g vid huggets spets ytterligare en kort benlambå, hvars bakre mediala spets afbru- 

 tits. Huggrännan är gröfre och sträcker sig längre upp på mediala sidan än på den 



