KUNGL. SV. VIST. AKADIOMIKNS 11 AN 1)1,1 N(i AR. HAND 47. NIO 10. 7 



3. Den under n:o 2 omtalade Pompilus fumipennis hade ännu % alltjämt sam- 

 ma spindel kvar, som han redan -'„ setts vara i besittning af. 1 åtminstone 1 dagar 

 hade han sålunda förgäfves bemödat sig att gräfva någon användbar håla ål spindeln. 

 Såsom förut nämnts, var sanden på de flesta punkter af denna backe sa lös, at1 den näs- 

 tan rann som en vätska. På vissa punkter hade den sedan det sista obetydliga regnet 

 kvar ett ringa sammanhang i själfva ytan och till ett djup af några få mm. Då stek- 

 larna började gräfva på en sådan punkt, såg det i början ganska lofvande ut för en lyck- 

 lig utgång. Men då efter flera timmars arbete hålan ändå ej blef färdig, befanns 

 detta bero därpå, att i stället för den från gängens golf bortkrafsade sanden ständigt 

 ny sådan rann ner från både tak och väggar för att i sin tur bortskaffas, emellertid 

 uppstod på detta sätt under ytskorpan icke en smal gång, utan en hälighet af sådan 

 vidd, att dess svaga tak inom kort ej förmådde bära sin egen tyngd, utan störtade in, 

 därigenom görande om intet en lång tids arbete. Då emellertid alla de ofvannämnda 

 PomjmZm. s-art er na voro talrika på platsen, var det påtagligt, att andra väderleksförhål- 

 landen måste ha rådt under föregående år, hvilka skulle möjliggjort hålors gräfning 

 utan sa oerhörda tidsförluster som innevarande sommar. Dessa andra väderleksför- 

 hållanden kunde knappast ha varit något annat än en rikligare nederbörd, som gjort 

 sanden till större djup mera sammanhängande, ty den genomväfning af fina svamp- 

 trådar, som jag funnit 1 sammanhäfta sandkornen i vissa lager af de norrländska älf- 

 niporna, saknades här för det mesta och förekom endast på ganska begränsade fläckar, 

 hvilka, såsom det senare visade sig, endast få steklar lyckades anträffa. Det borde 

 därför vara skäl i att försöka, om icke i brist på regn en artificiell bevattning af sandens 

 yta skulle framkalla åsyftad verkan. Såsom nedan omtalas, utfördes också detta för- 

 sök och med lycklig utgång. 



Den ofvannämnda fumipennis hade hela dagen varit sysselsatt med gräfning 

 i samma håla, men med täta afbrott, mest för att jaga bort de talrika aculeatus-indi\i- 

 der, som oupphörligt närmade sig och ofta inträngde i själfva hålan bakom den gräf- 

 vande, men äfven för att besöka den på ett par meters afstånd upphängda spindeln. 

 Då fumipennis sålunda aflägsnade sig för en stund, brukade en eller annan aculeatus 

 begagna tillfället att gå in i hålan. Om efter denne ännu en annan aculeatus inträngde, 

 plägade båda förskräckta komma hastigt ut, sannolikt livar och en föreställande sig, 

 att den andre var hålans rättmätige ägare. Om fumipennis vid hemkomsten ertappade 

 någon aculeatus i sin håla, rusade denne i stor hast ut och förföljdes ett stycke på väg- 

 at' den förbittrade fumipennis. 



Dagen närmade sig emellertid nu sitt slut, utan att hålan ännu blifvit användbar. 

 Detta framgick däraf, att, då spindeln med pincetten flere gånger lades framför hålans 

 ingång, i hopp att bytets närhet skulle föranleda stekeln att öfverse med hålans ofull- 

 komlighet, lian dock regelbundet åter bar bort det till ett helt närbeläget gömställe 

 och sedan återtog sitt hopplösa sisyfusarbete. Jag hämtade då i mina fångstflaskor 

 vatten ur en källa nedanför landborgens fot och begöt därmed marken of vanför den 

 plats, där hålan gräfts, i hopp att sanden därigenom skulle bli sammanhängande nog 

 för att tillåta hålans färdiggräfning. 

 1 1910, sid. 28. 



