KUNOL SV. VKT. AK ADK.M I ENS II \ \ I >l I N< : \ I; . i:\Mi 47. vo 10. 9 



af orimligt lång tid på gräfningen af hålans innersta dol, kunde detta knappasl bero 

 på något annat, än att han nått torr sand, som ouppliöliigi rusade ner från sidorna, i 

 samma mån som kammarens golf fördjupades. Någon lämplig kammare kom därför 

 ej till stånd, utan i stället en alltför vid hålighet. Stekeln afbröi rätl ofta gräfningen 

 för att dels besöka, dels flytta sin spindel från det ena gömstället till del andra. Till 

 gömställen användes dels de utspärrade kottfjällen af på marken liggande tallkottar, 

 dels en till marken nedhängande gren af en liten ekbuske. Men dessa gömställen voro 

 otillräckliga att bevara bytet åt sin ägare. Tre eller fyra fumipennis-måxvider, som varil 

 mindre lyckliga i sin jakt, ströfvade ständigt omkring i närheten och upptäckte samt 

 bortsläpade upprepade gånger spindeln, medan hans ägare sysslade med gräfningen. 

 Hade jag ej med pincetten återtagit detta orättfångna byte, skulle det ej kommit den 

 rättmätige ägaren tillgodo. Dessa tjufaktiga individer läto dock äfven fördrifva sig af 

 ägarens förbittrade angrepp, om de ertappades af honom vid spindelns bortsläpande. 

 Vida allvarsammare blef situationen, om det i stället var en af de rätt talrikt öfver bac- 

 ken framtågande myrorna (Formica sanguinea), som ville tillägna sig spindeln. Långt 

 ifrån att låta sig bortskrämmas af stekelns hot, gick myran snarare anfallsvis tillväga, 

 och då stekeln vid sina försök att bita henne fick myrsyran i munnen, rusade han häf- 

 tigt därifrån med släpande vingar och alla tecken till ett ytterligt obehag, lämnande 

 sitt byte i sticket. Då jag därför kl. y 2 4 lämnade platsen, utan att spindeln ännu blif- 

 vit inburen eller hålan fullbordad, var det ej annat än livad som kunde väntas, att ste- 

 keln vid min återkomst en timme senare förlorat sin spindel. Han gick nu omkring 

 och sökte efter denna utan att vidare bry sig om hålan. Denne stekel var igenkännlig 

 därpå, att han saknade den ena antennen. En annan fumipennis befanns däremot ha 

 satt sig i besittning af spindeln och kom nu bärande den till sin håla, som han under 

 tiden gräft färdig. Spindeln släpades ner vid spinnvårtorna på vanligt sätt, stekeln 

 fäste på den sitt ägg och började därpå stänga hålan, h varvid sanden packades med 

 hastiga slag af abdomens spets. 



För tidsbesparingens skull bortjagade jag stekeln, sedan han till blott hälften 

 fyllt sin gång med sand. En af de aculeatus-individer, som förut kringsvärmat honom, 

 kom då fram och gräfde sig ner i den nyss stängda gången. Efter 7 minuters förlopp 

 kunde man vid belysningen med en spegel åter se honom närmare gångens mynning, 

 med hufvudet uppåtvändt och med hastiga slag af abdomen packande den sand, som 

 han krafsat bakom sig för att fylla hålan. Först efter ytterligare 20 minuters förlopp 

 hade aculeatus fyllt gången i det närmaste ända till mynningen. Han infångades nu i 

 en öfver ingången ställd, upp och nedvänd flaska, och det var egendomligt att se, huru, 

 medan aculeatus inom flaskhalsen ännu krafsade sand öfver hålans mynning, den många 

 gånger bortjagade, men lika ofta återvändande fumipennis samtidigt på yttersidan från 

 alla håll krafsade sand rundt omkring flaskans hals. 



Spindeln framgräfdes och befanns bära ett litet aculeatus-ägg på samma plats, 

 där det större fumipennis-ägget plägar fästas. Vid inläggningen af spindeln i ett glas- 

 rör råkade ägget komma i beröring med glaset och häftade så fast därvid, att det loss- 

 nade från spindeln och förolyckades. 



Vid spindelns framgräfning hade i sanden bildats en grop af 10 cms längd, 7 cms 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Bd il. N:o 10. 2 



