10 G. ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN OCH INSTINKTER INOM POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



bredd och 4 cms djup. I botten af denna grop hade den spindeln omslutande cellen 

 haft sin plats, och då den återvändande fumipennis där märkte lukten af spindeln, an- 

 vände han den återstående delen af dagen till det fruktlösa arbetet att fylla hela den 

 stora gropen med sand, med den framgång att omkring kl. y 2 7 blott en obetydlig in- 

 sänkning återstod. 



5. Vid min ankomst till ofvannämnda boplats 2 7e kl. l / 2 5 e. m. sågs en P. fumi- 

 pennis just af lägga besök hos sin i ett grässtånd upphängda spindel och därefter skynda 

 bort i en så bestämd riktning, att det var tydligt, att han redan träffat sitt val af plats 

 för hålan och sannolikt hade den nära färdig. Detta befanns också vara fallet, ty efter 

 äimu ett par besök hos spindeln släpade stekeln den snedt nedför backsluttningen om- 

 kring 8 m, där han lade spindeln ifrån sig och gick vidare omkring 2 meter i samma 

 riktning, där han efter något sökande återfann sin håla, i h vilken han fördjupade sig 

 för att gräfva upp ännu litet sand. Efter få ögonblick återvände han emellertid för att 

 hämta spindeln, hvilken han denna gång släpade vid pass 1 meter närmare hålan, hvar- 

 efter han lät den ligga för att åter orientera sig. Denna gång använde han så lång tid 

 på att söka efter hålan, att jag, för att spara tid, med pincetten framräckte spindeln, vid 

 hvilken stekeln genast hängde sig fast, hvarefter jag nedlade den omedelbart framför 

 hålans ingång. Sedan stekeln grundligt stuckit den redan förut alldeles orörliga spindeln 

 för att betaga den lusten att på egen hand förflytta sig, såsom han förmodligen föreställ- 

 de sig att den gjort, gick han ned i hålan, krafsade sand ett ögonblick, hvarefter han kom 

 upp och drog ner spindeln vid spinnvårtorna. Efter en stund visade fumipennis hufvu- 

 det nära ingången och packade sand med bakkroppen. En kringströfvande Mutilla 

 rufipes sökte just då intränga i hålan, men fumipennis bet den och jagade med lätthet 

 bort den. Hålan tycktes nu till hälften sandfylld, och fumipennis drogs fram med pin- 

 cetten. I stället hvälfdes öfver ingången en flaska med en Pompilus aculeatus. Inom 

 kort fann denne hålans mynning, i hvilken han inträngde. Först efter 12 minuters vän- 

 tan visade han sig åter, på vanligt sätt packande sanden med abdomens spets. Han in- 

 fångades nu, och hålan uppgräfdes på det sätt erfarenheten visat mig vara bäst i så lös 

 sand, nämligen med tillhjälp af blåsning. Sedan sandens öfversta lager borttagit s med 

 en spade, kan man vanligen ej se den ringaste antydan om, hvar den sandfyllda gången 

 går fram. Men sanden ligger i den lösare. Vid stark blåsning lossna därför företrädes- 

 vis sandkornen i gången, medan den kringliggande sanden är något fastare, och på 

 detta sätt kan gången följas ända till sin nedre ända, där ingen sandfyllning finns. Gån- 

 gen gick snedt nedåt till en längd af omkring 10 cm, där cellen låg ungefär 6 cm vertikalt 

 under ytan. Spindeln, som drogs fram, bar det lilla aculeatus-ägget på sidan om abdo- 

 men. Den inlades på vanligt sätt i ett glasrör med bomullsproppar i h vardera ändan. 

 Agget kläcktes 3 / 7 , således efter 3 — 4 dygn. Sedan larven förtärt sin egen spindel, försågs 

 han med en annan af samma slag, som han likaledes förtärde. Kokongen spanns u ~ ir '/ 7 . 



Sedan jag dragit mig ett par steg från platsen, kom fumipennis åter fram och pac- 

 kade sand ända in i den tomma cellen, synbarligen i föreställningen att spindeln låg 

 kvar innanför sanden, som förmodligen bibehöll en svag spindellukt. Därefter var han, 

 så länge jag stannade på platsen, d. v. s. till bortåt kl. 7 2 8 på kvällen, sysselsatt med 

 att fylla den grop, som uppstått vid hålans uppgräfning. (Jfr n:o 4.) 



