20 G. ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN OCH INSTINKTER INOM POMPII.IDAE OCH SPHEGIDAE. 



27. Samma dag på kvällen insläpptes en annan nyss fångad aculeatus till korsspin- 

 deln. Han gick genast fram till spindeln och förtärde aculeatus-ägget, och sedan jag en 

 stund hållit röret i handen, lade han sitt eget ägg på abdomens ryggsida, hvarefter han 

 aflägsnades. 



28. Omedelbart därefter insläpptes ännu en annan samtidigt med den förra in- 

 fångad aculeatus. Lika litet som den föregående visade han någon pietet mot det af 

 en individ af hans egen art lagda ägget, som han förtärde, hvarefter han rätt länge blef 

 kvarsittande på spindelns ryggsida, innan han började de intensiva strykningar af ab- 

 domens spets mot spindelns bakkropp, som kanske äro att betrakta som ett retmedel 

 för att framkalla äggläggningsreflexen. Slutligen hade emellertid äfven han anbragt sitt 

 ägg på spindeln och utsläpptes ur röret. 



29. Dagen därefter, 5 / 8 , insläpptes på morgonen en nyfångad aculeatus, som genast 

 förtärde det sedan föregående dag kvarsittande ägget och i stället lade sitt eget, hvar- 

 efter han återfick friheten. 



30. Omedelbart därefter insläpptes en rufipes. Dennes beteende var påfallande 

 olika. Medan aculeatus i främsta rummet tänkte på ägget, men däremot aldrig bjöd till 

 att flytta spindeln, betraktade rufipes påtagligen spindeln som ett lyckligt fynd, hvilket 

 det i första rummet gällde att bringa i säkerhet för att i sinom tid inlägga det i en håla. 

 Denna stekels första åtgärd vid anblicken af spindeln var därför att gripa tag i en af hans 

 bakhöfter och bära honom omkring i röret under sökande efter lämpligt provisoriskt 

 gömställe. Därvid skrapades ägget mot glasrörets vägg och fastnade vid denna. Då 

 röret lades på ett mörkt ställe för att därmed framkalla intrycket af mörkret i cellen, 

 skulle man kunnat vänta, att rufipes skulle fästa sitt ägg på spindeln. Men ännu efter 

 ett par timmar hade detta ej skett, fastän röret länge värmdes i handen, och sannolikt 

 är väl, att det ej heller skett, om röret lämnats ostördt i längre tid, hvarför rufipes af- 

 lägsnades. 



31. På spindeln fanns sålunda numera intet ägg. För att experimentet skulle 

 kunna fortsättas, måste en aculeatus förmås att utan den stimulus, som man kan tänka 

 sig förtärandet af ett förut befintligt ägg utgöra, anbringa sitt ägg på spindeln. Två 

 aculeatus infångades, och den ena insläpptes till spindeln. Han gick, utan att visa något 

 synnerligt intresse och utan att ens stanna, flera gånger fram och tillbaka öfver spindeln. 

 Långvarig uppvärmning af röret i handen gjorde ingen ändring häri. Denna aculeatus 

 visade sig således olämplig för ändamålet, och den andre insläpptes i stället. Efter en 

 stunds värmning af röret röjde denne de vanliga tecknen till snart stundande ägglägg- 

 ning, och fastän det i början såg ut som om han ämnat fästa sitt ägg vid den bomulls- 

 propp, med hvilken röret var tillstängdt, enär han länge strök spetsen af sin abdomen 

 mot denna, ändrade han dock i sista ögonblicket sitt handlingssätt, i det han gick fram 

 till spindeln och fäste ägget på dennes bakkropp. (Jfr n:o 16, 18, 22, 25.) 



32. Den tillfälligt afbrutna kontinuiteten i spindelns funktion såsom äggbärare 

 var nu således återknuten, och försök gjordes att åter insläppa nyssnämnda aculeatus, 

 som ej velat fästa något afseende vid en spindel, som ej bar något ägg. Då denna brist 

 nu var afhjälpt, visade stekeln ingen tvekan att förtära ägget, hvarefter han, sedan röret 

 rätt länge värmts i handen, på spindelns bakkropp fäste sitt eget ägg. Uppvärmningen 



