26 G. ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLEANDEN OGH INSTINKTER INOM POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



De af Bembex infångade flugorna uppges af Fabre vara orörliga. Sällan kan man 

 hos en eller annan se några svaga rörelser af farserna — de sista spåren af ett slocknande 

 lif . Men då af Cerceris eller Sphex paralyserade byten visa samma skenbara liflöshet, kan 

 frågan om lif eller död endast af göras af det skick, i hvilket offren bibehålla sig. Medan 

 orthopterer samlade af Sphex, fjärillarver af Ammophila, skalbaggar af Cerceris bibehålla 

 böjligheten i sina leder och friskheten i sina färger, om de förvaras i små pappersstrutar 

 eller glasrör, är det annorlunda med af Bembex samlade flugor. Eristalis och Syrphiis 

 jämte alla de andra, som ha lifliga färger, blekna, och samma förändring undergå tabani- 

 nidernas präktigt färgade ögon. I pappersstrutar torka de på 2 eller 3 dagar och bli 

 bräckliga; i glasrör mögla de och ruttna. De äro sålunda döda, riktigt ordentligt döda, 

 redan då stekeln bär hem dem till sin larv. Om några ännu bibehålla en rest af lif, äro 

 få dagar eller timmar tillräckliga att göra slut på deras dödskamp. 



Då således de inlagda bytena ej kunna bibehålla sig friska längre än 2 eller 3 dagar, 

 böra de ej inläggas i större antal redan i början, ty larven vägrar bestämdt att äta af flu- 

 gor, som ej äro oklanderligt färska. Ingången till hålan bör vara stängd för att utestänga 

 parasiter. Men icke desto mindre bör den vara lätt att öppna, då stekeln ofta skall gå 

 in, belastad med byte. Detta villkor skulle ej kunna fyllas, om boet befunne sig i sådan 

 mark, som gräfsteklar i allmänhet pläga välja för sin bogräfning. Om ingången kunde 

 stå öppen af sig själf, skulle det för hvarje gång kräfvas ett besvärligt och långvarigt 

 arbete för att stänga den med jord och gruskorn eller för att åter öppna den. Det är 

 därför boet gräfves i en mycket lös jordmån, i fin och torr sand, som ger vika för stekelns 

 minsta ansträngning och af sig själf sluter ingången, på samma sätt som ett böljande 

 draperi ger vika för handen, lämnar fri genomgång och sedan återtager sin plats. 



Fabre diskuterar frågan, huruvida de som byten inlagda flugornas tillstånd beror 

 på stekelns oförmåga att paralysera utan att döda eller på bytets egen beskaffenhet. 

 De flugor, som han frånryckt en hemvändande Bembex, ha stundom sitt hufvud upp 

 och nedvändt, som om stekeln försökt att vrida om deras nacke. Vingarna äro skrynk- 

 lade och pälsen, om sådan finnes, är tillrufsad. Fabre har till och med sett flugor, som 

 fått buken uppsliten genom stekelns bett. Men vanligen är dock bytet oskadadt. 



I alla händelser, infångandet af flugorna, snabbflugna som de äro, måste ske med 

 en brådska, som ej tillåter att paralysera utan att döda. Stekeln måste gripa sitt byte 

 helt oförhappandes, utan att hinna afpassa anfallet. Mandibler, klor, gadd, alla vapen 

 måste användas samtidigt för att göra ett hastigt slut på en strid, där minsta obeslut- 

 samhet skulle ge den angripne tillfälle att fly. 



Det är mycket svårt att få bevittna jakten. Det har emellertid lyckats Fabre, 

 tack vare den omständigheten att han på boplatsen för Bembex plägade skydda sig för 

 solhettan med en paraply, under hvars skugga äfven tabaniderna sökte skydd. Den 

 ena Bembex efter den andra upptäckte dem där och slog ned på dem med blixtens hastig- 

 het. Efter en strid af omätbar korthet, där ögat ej hann urskilja den anfallande från den 

 anfallne, flög stekeln genast bort med bytet mellan benen. Vid ett så plötsligt anfall 

 och en så snabb bortflykt är det klart, att ej stekeln kan afpassa användningen af sin 

 gadd. Denna gör utan tvifvel sin tjänst, men den riktas på slump. För att ge nåde- 

 stöten åt tabanider, som ännu kämpade mellan stekelns ben, har Fabre sett Bembex 



