34 G. ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN OCN INSTINKTER INOM POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



som Wesenberg-Lund talar om tarsernas hastiga rörelse såsom åstadkommande en oaf- 

 bruten stråle af bortslungad sand. Detta förutsätter, att framfötterna skulle röra sig 

 växelvis såsom hos de i lös sand gräfvande pompiliderna (t. ex. fumipennis och aculea- 

 tus), hos hvilka man verkligen kan tala om oafbrutna sandstrålar. Men detta sätt att 

 röra f rambenen användes ej af Bembex, som håller sina inåtvända framtarser jämsides 

 med hvarandra och samtidigt med båda rakar bort sanden mellan de bakre benparen. 

 Äfven i den lösaste och torraste ytsand kastas därför sanden bakåt i afbrutna skurar. 

 Samma gräfningsmetod som Bembex har jag sett t. ex. Astata använda. 



Då Bembex gräft sig ner till mer än kroppslängds djup, täppes hålans ingång af 

 den uppgräfda sanden, för hvars uppskjutande baklårens långa hår samt de korta och 

 tätt ställda håren på baktibiernas baksida och på de båda bakre benparens tarsleder 

 torde vara afpassade till uppbärande stödyta. Äfven då den uppgräfda sanden skall 

 bortskaffas längre för att ej belamra hålans ingång, är det uteslutande medels frambe- 

 nens samtidiga rörelser, som stekeln kastar den bakom sig med rytmiska af brott. Stör- 

 re, vid gräfningen lösgjorda klumpar gripas med käkarna och bortsläpas baklänges 

 ett stycke. 



Steklarna afbröto ibland sitt gräfningsarbete och aflägsnade sig långa stunder, 

 möjligen för att förfriska sig. Ett slags orienteringsflykt tycktes förekomma, i det stek- 

 larna sågos flyga en stund i oregelbundna bukter, lågt öfver den ingången omgifvande 

 marken, innan de flögo bort. 



Ofullbordade hålor lämnas öppna under stekelns frånvaro, men redan provian- 

 terade stängas på det sätt, att Bembex med båda de inåtböjda framtarserna samtidigt 

 rakar sanden med fart bakom sig mot hålans mynning. Sedan detta pågått några ögon- 

 blick, ser stekeln efter effekten, i det han vänder sig om och med trippande steg springer 

 på tvären framför ingången, först åt ena sidan, sedan åt den andra och ibland uppre- 

 pade gånger, synbarligen för att se efter, om ingången är tillräckligt dold. Detta hans 

 mycket påfallande tillvägagående, som dock ibland underlåtes, erinrar om crabroni- 

 nernas och andra sphegiders pendlande flykt framför ingångarna till sina hålor, när de 

 söka dem i t. ex. en sandbrink eller en trädstam. Samma orienteringsmedel användes 

 föröfrigt af åtskilliga solitära apider äfvensom af humlor. 



Medan honan håller på med att gräfva eller stänga sin håla, har hon ofta en beund- 

 rande åskådare i en hane, som sitter tätt invid på marken, med höjd f ramkropp och 

 med de gula frambenen upplyfta och stundom fäktande i tomma luften, medan anten- 

 nerna samtidigt slå lifligt uppifrån och nedåt. Hans lifliga intresse framgår af det sätt, 

 på hvilket han vrider sig efter honans rörelser för att kunna följa henne med sina stora 

 gröngula ögon. Stundom uppvaktas den gräfvande honan af 2 — 3 hanar samtidigt. 

 Så snart hon flyger upp, lyfta också alla hanarna och hålla sig tätt tillsammans, sväf- 

 vande bakom honan. Stundom ses någon af dem göra ett parningsförsök. Parningen 

 äger rum i flykten. 



2. Följande dag, 2 7 , anbragtes märken vid alla hålor, i hvilka honor sågos gräf- 

 va. De voro 13. En håla, som hela tiden stått sluten, uppgräfdes. Den gick snedt ned- 

 åt i en svag båge till en längd af omkring 20 cm och ändades i en på 7 cm:s djup belägen, 

 något vidare kammare. Yttre hälften af gången var sandfylld. Därinnanför satt ste- 



