38 G. ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN OCH INSTINKTER INOM POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



som sannolikt alla härrörde från den sand, som Bembex vid föregående gräfningar kas- 

 tat upp. På något afstånd funnos ljungtufvor och därbakom småskogen af tall. 



Båda de vid Stora Rör anträffade boplatserna för .Bew&e.r-kolonier, äfvensom 

 den boplats, jag för många år sedan hade tillfälle att se vid Uppsala, öf verensstämde 

 däri, att de voro skyddade för alla vindar af den omgifvande småskogen, som dock ej 

 hindrade full solbelysning under största delen af dagen. 



Följande morgon, en varm dag, då termometern kl. 8 visade +20° i skuggan, sågs 

 vid denna tid ännu ej någon Bembex i rörelse. Först kl. 8,45 visade sig några hanar, 

 som jagade omkring i bukter, lågt öfver marken, omväxlande med att de antastade 

 hvarandra eller slogo ner för en stund på de af uppkastad sand bildade fälten kring 

 hålornas ingångar. Först efter ytterligare en timme sågs en hona, som sög honung 

 ur de kringstående timjanblommorna. 



Då det ofta visat sig, att kolonier af gräfsteklar, som decimerats genom upp- 

 gräfning af många celler, på oväntadt kort tid alldeles utrotats, ville jag helt och hållet 

 skona denna ännu fåtaliga och sannolikt helt unga koloni för denna fara, helst som den 

 på denna angenäma plats hade alla förutsättningar för att trifvas och tilltaga i antal. 

 Rikedomen på blommande timjan gjorde lifsuppehället lätt för steklarna själfva, på 

 samma gång som den lockade till platsen stora mängder af de flugor, som utgöra deras 

 vanligaste jaktbyten. Längre framåt hösten skulle ljungens blommor slå ut, äfven de 

 för sin honungsrikedom högt skattade af steklarna. Då därtill markens beskaffenhet 

 syntes vara den förträffligaste och läget det bästa tänkbara för den sol och värme äl- 

 skande, men blåst skyende stekeln, torde det vara att hoppas, att denna prydnad för 

 vår fauna här skall kunna få ett af sina hos oss liksom i andra länder sällsynta stamhåll. 



14. Den vidunderligt långa öfverläppen bäres i hvilande tillstånd slagen bakåt, 

 öfver munöppningen, medan mandiblerna korsa hvarandra där framför. Men en sådan 

 säregen utbildning af labrum tyder med visshet på någon särskild funktion. Hvilken 

 denna är, fick jag anledning att misstänka, då ett par med kloroform dödade Bem- 

 öeavindivider fixerades med nedfälld öfverläpp och utsträckt tunga, omgifven af de 

 likaledes mycket förlängda maxillerna, som bilda ett sugrör, jämförligt med biens. Det- 

 ta sugrör var infogadt i och på framsidan omfattadt af den på insidan rännformiga 

 öfverläppens smala ytterdel, och särskildt var det inpassadt i den i öfverläppens spets 

 befintliga inskärningen. Efter något besvär, orsakadt af djurens skygghet, lyckades 

 det mig få se, att mundelarna vid honungssugningen ur timjanblommorna intaga just 

 denna ställning, hvarvid öfverläppens förrättning sålunda är den att stöda och rikta 

 det långa sugröret. 



15. Talrika 7?era&ea;-individer iakttogos 10 / 7 , kl. 11 — 2 på f. m. hembära sina flu- 

 gor på det under n:o 4 beskrifna sättet, d. v. s. de höllo fast sin fluga med mellanbenen, 

 under det ingången öppnades. Såsom förut framhållits, kan man därvid i regeln ej se 

 något af flugan uppifrån. Men det fäste nu min uppmärksamhet, att, då stekeln höll 

 på att med sitt byte försvinna genom ingången, någon liten del af flugan kommer till 

 synes bakom stekeln. Detta beror på att vid själfva nedbärandet det bortersta ben- 

 paret öfvertager förrättningen att fasthålla flugan, sannolikt därför att passagen genom 

 gången skulle bli alltför trång för den groft byggda stekeln, om han därtill just på det 



