40 G. ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN OCH INSTINKTER INOM POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



rostrata kunde då betraktas såsom en i detta afseende ursprungligare art, hos hvilken 

 ifrågavarande förrättning ännu ej blifvit någon art vana och därför ej kunnat göra 

 anspråk på uppkomsten af ett särskildt redskap. 



Stängningen afslutades med några flyktslag kring ingången, innan stekeln läm- 

 nade platsen. Dessa skulle visserligen kunna tydas såsom försök att inprägla platsens 

 läge i minnet, för att stekeln framdeles skulle kunna återfinna denna håla. Men då å 

 andra sidan den särskildt omsorgsfulla stängningen skulle kunna tyda på motsatsen, 

 ansåg jag mig böra följande dag öppna denna håla för att se efter, på hvilket utveck- 

 lingsstadium stekellarven befann sig, då så många flugor på en gång inlades. För att 

 kunna kontrollera, om stekeln under min frånvaro öppnade ingången, täcktes denna med 

 h varandra korsande tall barr. 



Följande dag, u / 7 , befunnos dessa barr ännu kl. 6 e. m. vara orubbade. Hålan 

 uppgräfdes då och befanns innehålla stekelns i utsträckt tillstånd 20 mm långa larv, 

 8 friska och ännu ej angripna flugor samt större eller mindre delar af ytterligare 10 flu- 

 gor. Den under gårdagen inlagda, lätt igenkännliga Volucella pellncens hade äfven 

 börjat förtäras. Vare sig stängningen varit definitiv eller ej, så hade i alla händelser 

 stekeln under denna dag ej besökt sin larv, sedan han under gårdagen inlagt ett större 

 förråd på en gång. Det i fråga om denna stekel mycket gängse uttrycket, att den dag 

 för dag matar sin larv, får således ej tagas strängt efter orden. (Jfr n:o 18 och 34.) 



17. Då den under n:o 16 omtalade stekellarven var mycket stor, låg tanken nära 

 tillhands, att den var i det närmaste fullvuxen, och att det nämnda förrådet på en gång 

 inlagda flugor utgjorde den sista portion af foder, med hvilken stekeln ämnat förse sin 

 afkomma. För att utröna detta inlade jag larven i ett glasrör på ett underlag af 

 sand och gaf honom af sitt förråd en tämligen stor tabanid, af hvilken han under den 

 följande dagen, 12 / 7 , förtärde innehållet i abdomen och thorax. 13 / 7 fick han en större 

 syrphid, hvaraf han under dagens lopp förtärde samma delar. 



Tämligen sent på kvällen af denna dag började larven spinna, utan att bry sig 

 om några ytterligare inlagda lucilier. Vid spinningen drog han ut trådar ur underläp- 

 pen och fäste dem, under energiskt klippande rörelser med mandiblerna, än vid sin egen 

 kropp än vid glasrörets vägg, än vid sanden, som bildade hans underlag, eller vid de 

 försmådda flugorna. Det gällde här påtagligen att åstadkomma den stödande väf- 

 nad, som brukar vara en förberedelse till den egentliga kokongspinningen. Emellanåt 

 afstannade käkarnas rörelser, och man såg ett lifligt muskelspel på kroppens bakdel, 

 eller vältade sig hela larven rundt på sanden. Man kunde också se rader af sandkorn, 

 fastklibbade vid trådar, men som det var omöjligt att se anordningen af de fina, vid 

 kroppen fästa trådarna, kunde arbetets planläggning ej inses. Följande dag var den 

 af Fabre omtalade silkesstommen till kokongen färdig, öppen i den tjockare ändan 

 samt så tunn, att larvens rörelser därinne kunde följas. Rundt kring kokongens tjoc- 

 kaste del sågs en krets af små upphöjningar, motsvarande de af Wesenberg-Lund 

 påvisade hålen i sandkokongen. Oaktadt kokongen låg på ett lager af sand, drog lar- 

 ven ej, såsom den af Fabre iakttagna, in någon sand för att fästa på silkeskokongens 

 insida. I stället tillslöt han under dagens lopp med silk.es väfnad öppningen i kokongens 

 tjockända och betog sig därigenom möjligheten att tillverka en regelmässig sandkokong. 





