K-UNGL. SV. VET. AKA DEM I KNS HANDLINGAR, BAND 47. SlO 10. 17 



Larvkammaren eller cellen motsvarar i form ganska nära den blif vande kokongen, 

 men är naturligtvis större. 



I de mycket talrika fall, då jag noggrant aktgitvit på denna stekels stängnings- 

 arbete, såväl det mera provisoriska, då hålan åter skall öppnas för införandel af färsk 

 proviant, som det definitiva, då ingen vidare proviantering behöfs, liar jag endast setl 

 honom använda ren sand som stängningsmaterial. Däremot har jag aldrig, såsom 

 Wesenberg-Lund uppger om denna stekel i Danmark, sett honom stänga med migon 

 platt sten såsom underlag för sanden. Visserligen funnos heller inga stenar på denna 

 boplats, men då jag strödde sådana i olika storlekar att välja på kring hålornas ingång, 

 visade sig Bembex alls ej uppskatta dem. Ammophila åter, som gräfver nästan verti- 

 kala gångar, måste förebygga, att den sand eller det småkorniga grus, h varmed gångens 

 öfre del fylles, rasar ned i larvkammaren. Hennes första åtgärd vid stängningen är 

 därför att nedföra ett stort gruskorn som underlag för det finare stängningsmaterialet. 

 Men i brist på ett stort gruskorn använda Ammophila-Sbiterna utan tvekan en bit af 

 ett vissnadt blad, ett kottfjäll eller något annat lämpligt växtaffall. Om Bembex hade 

 behof af något underlag för sanden, skulle han förmodligen på samma sätt första att 

 tillgripa närmast till hands varande material för detta ändamål. Men fastän trädaffall, 

 sådant som Ammophila mycket väl skulle kunnat använda, fanns i ymnighet på den 

 ifrågavarande boplatsen för Bembex, sågs denna stekel aldrig använda något sådant 

 för sin stängning. Gångens mera horisontella riktning gör för öfrigt allt slags underlag 

 för sanden öfverflödigt. 



Då en håla blifvit färdiggräfd och försetts med proviant och sålunda upprepade 

 gånger öppnats och åter slutits, ser man den uppgräfda sanden vid ingången vanligen 

 ligga i två motsatta hufvudriktningar, nämligen dels framför ingången, dels på motsatt 

 sida därom, d. v. s. öfver taket af gångens yttersta del. Detta är så karakteristiskt, 

 att jag ensamt på detta kännetecken igenkände den under n:o 13 omtalade boplatsen 

 för Bembex en kväll, när ingen stekel längre var i rörelse. Att den framför ingången 

 liggande sanden är en återstod af det vid hålans gräfning ur gången bortskaffade ma- 

 terialet, är utan vidare klart. Den på motsatt sida om ingången liggande sandhögen 

 har däremot uppstått vid hålans stängning, då stekeln står framför ingången, med 

 bakkroppen vänd mot densamma, och därvid kastar sanden bakom sig så långt, att 

 en betydlig del faller ner på andra sidan om ingången. I sin ifver att dölja ingången 

 ses han t. o. m. ofta kasta så mycket sand däröfver, att i stället en grop uppstår på den 

 plats, öfver hvilken han stått framåtlutad med sina flinkt arbetande framben. Ått ste- 

 keln ibland vänder sig om och på ett egendomligt sätt öfvertygar sig, om stängningen 

 ännu är tillfredsställande, har omtalats under n:o 1. 



Peckham förvånar sig öfver den omsorg, som Bembex spinolae nedlägger på att 

 dölja sitt bo, då hans enda fiende, parasit flugan Miltogramma, aldrig försöker gräfva 

 sig ner, utan i stället begagnar det tillfälle, då Bembex med sin fluga håller på att gå in 

 i boet, till att fästa sin af komma på stekelns byte. På den boplats jag undersökte sågs 

 ej heller Bembex rostrata hotas af någon annan parasit än Miltogramma, och dess härj- 

 ningar voro här ej på långt när så svåra som Fabre beskrifver från Rhönes stränder. 

 Det var t. o. m. ganska sällan som några fluglarver träffades i Bembex-hoen. Den, så- 



