56 G. ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN OCH INSTINKTER INOM POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



puppning genom att sammanspinna några gruskorn i botten af cellen till en liten klump, 

 en spanad som egentligen blott är en fortsättning af ett mycket tunt lager, hvarmed 

 man kan se hela cellens insida beklädd. Upptill, under skiljeväggen till of vanbelägna 

 cell, spinner dock larven ett fastare, pergamentartadt lock, som tunnas ut nedåt och 

 öf vergår i den nämnda tunna väggbeklädnaden. 



Diodontus tristis v. d. Lind. 



Om denna art uppger Dahlbom, att den bygger i sand och samlar bladlöss på 

 alarnas blad. Nielsen 1 har sett både denna art och D. minutus kolonivis bebo lodräta 

 eller svagt sluttande sandväggar. Båda äro duktiga gräfvare, som lösgöra sanden med 

 mandiblerna och feja bort den med benen. Gångens längd växlar hos båda arterna 

 från 1,5 — 4 cm. Blott en cell finnes, föga bredare än gången, innehållande 8 — 10 små 

 gula bladlöss. Nielsen förmodar, att Diodontus-arterna,, emedan de bygga i marken, 

 i olikhet med de i trä eller stjälkar boende pemphredoninerna skulle förfärdiga en ko- 

 kong. Sedermera 2 har han vid fyndet af en större koloni af D. tristis funnit denna för- 

 modan bekräftad. Steklarna bebodde en af fallshög från en trädgård och begagnade sig 

 af ihåliga växtstjälkar och grässtrån såsom ingångar till cellerna. Kokongen var spet- 

 sigt äggformig, mjuk, af en ljus spanad, i hvilken på yttersidan inblandats jordklumpar, 

 småsten och foderrester. 



Själf fann jag D. tristis vara mycket vanlig på Ölands sandmarker, där åter den på 

 fastlandet så vanliga D. medius tycktes vara sällsynt. 



1. På några flygsandskullar väster om vägen mellan Isgärde och Stora Rör träf- 

 fades genom ras uppkomna små lodräta brinkar, genomborrade af labyrintiska gångar, 

 som beboddes af 3 olika slags steklar: Astata stigma, Diodontus tristis och Lionotus to- 

 mentosus. Den förstnämnda stekeln torde varit upphofvet till de flesta af dessa gångar, 

 och helt visst voro de ett verk af otaliga generationer. Sedermera hade de två andra 

 steklarna funnit gångarna bekväma och afpassat dem för sina ändamål, D. tristis sär- 

 skildt genom att använda dem till ett slags förstuga och från någon punkt i deras inre 

 själf utgräfva sina betydligt smalare gångar. Framför brinkarna svärmade nästan stän- 

 digt en mängd Diodontus-ha,na,r, som af bidade honornas hemkomst och slogo ned här 

 och där på sandväggen, dock utan att intränga i gångarna. Stundom sågs en och annan 

 hona komma hemflygande, och parningsscener utspelades. De små hanarna fasthöllo 

 sig länge med mandiblerna kring de ansenligt större honornas hals, livarvid spetsen af 

 deras bakkropp knappt nådde bakom midten af honans. 



Honorna hemburo i flykten små bladlöss, som höllos med mandiblerna. De voro 

 vinglösa, brungröna och rörde benen ganska lifligt, men kunde ej gå. Det var svårt 

 att finna cellerna i den labyrintiska oredan af ^staia-gångarna, men då jag förut 3 funnit 



1 1900, sid. 275. 



2 1904, sid. 11.'}. 

 s 1906, sid. 34. 



