Pompilus spissus SCHIÖDTE. 



Med tvekan anför Nielsen 1 under namnet spissus några iakttagelser öfver en 

 Pompilus, som han tror möjligen kunnat vara denna, hvilket emellertid blef oafgjordt, 

 då den ej kunde fångas. Den beskrifves såsom gräfvande håla och dit inbärande 

 en spindel, och då den sålunda i sitt tillvägagående helt och hållet afviker från 

 de af mig nedan skildrade <sp?\ss«s-individerna, är det påtagligt, att Nielsen haft en 

 annan art för ögonen. 



Lef nåds vanorna hos spissus äro, såsom af det följande torde framgå, af ej ringa 

 intresse och bland de hittills kända nordeuropeiska Pompilus-axteTn&s enastående. Det 

 är först i sydligare Europa, som arter med liknande lefnadssätt återfinnas. 



På en sandig nipsluttning vid Ljungan i Medelpad rörde sig om h varandra på 

 ett ganska begränsadt område i brokig blandning åtskilliga Pompilus- arter, såsom 

 rufipes, spissus, chalybeatus, unguicularis, Wesmaeli, fumipennis och aculeatus. Medan 

 de öfriga arterna, utom aculeatus, ofta sågos bära hem förlamade spindlar från sina 

 jaktmarker mellan de glesa buskarna och i det närbelägna skogsbrynet, var det i 

 ögonen fallande, att spissus aldrig sågs bära något byte. Medan de öfriga använde 

 mycken tid och möda på att i den lösa sanden gräfva sina lätt igenrasande hålor, 

 sågs däremot spissus aldrig gräfva i sanden. Han tillbragte sin tid med att före- 

 trädesvis ströfva omkring på de fläckar, där sanden täcktes af barr, kvistar, tall- 

 barkbitar och annat barrträdsaffall, och här och där sökande nedtränga därunder, ej 

 genom gräfning med frambenen, utan med hufvudets och käkarnas tillhjälp. För- 

 klaringen till detta hans afvikande beteende framgår af nedan anförda iakttagelsefall. 



1. i /i sågs en pompilid, som jag förmodade vara spissus, på en med barrträds- 

 affall betäckt fläck med käkarna framsläpa barr, träbitar och annat växtaffall, för 

 att lägga det på en punkt, som ej till utseendet på något sätt afvek från den om- 

 gifvande marken. Ibland trängde han sig ner mellan barren, under hvilka han kunde 

 ses röra sig, och kom åter upp för att fortsätta. Ett försök att därvid infånga honom 

 misslyckades. Sedan affallet på denna punkt plockats bort, sågs därunder röret till 

 en lycosids väfbeklädda rufningskammare, till bredden ungefär som en blyertspenna. 

 Röret gick lodrätt nedåt till ett djup af nära 4 cm., och vid nedre ändans ena sida 

 fanns ett vidare rum, i hvilket spindeln själf satt, bevakande sin blågröna äggkokong. 



1 1900, sid. 276. 



