8 ADLERZ, LEFNADSFORHALLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. III. 



längre utgjorde någon lockelse för denna art. Det är nu i stället de i det fria jagande 

 pompiliderna, som öfvertaga förföljelsen. 



Med sådana jaktmetoder, som spissus använder, är det lätt förklarligt, att han 

 saknar gräf borst på framtarserna. Han gräfver ej i jorden, utan har blott att med 

 käkarna och hufvudet aflägsna det med trådar sammanspunna växtaffall, som bildar 

 taket öfver spindlarnas rufningskamrar. Med käkarnas tillhjälp stänger han sedan 

 åter den öppning, genom h vilken han inträngt. Det ligger nära tillhands att förmoda, 

 att bristen på gräfborst hos äfven de öfriga till samma grupp af släktet som spissus 

 hörande arterna, Aurivilliusi Tourn., minut us Dahlb. och fuscomarginatus Thoms., 

 just har sin orsak i liknande lefnadsvanor. 



Af Ferton omnämnas 1 flera pompilider, som förlama spindlarna i deras hålor, 

 lägga sitt ägg på dem och lämna dem kvar på platsen, nämligen Pompilus effodiens 

 Ferton, vagans Costa, plicalus Costa, holomelas Costa, crassitarsis Costa samt arterna 

 af släktet Planiceps. Somliga af dem äro emellertid utrustade med gräfborst, ty de 

 ha att gräfva igenom ett hård t jordlager för att nå de spindelhålor, som de efter- 

 trakta. Så är förhållandet med Pompilus effodiens, vagans och holomelas. Andra åter, 

 som jaga s. k. falldörr- spindlar, hvilkas bon tillslutas med en med »gångjärn» af trådar 

 utrustad dörr eller lucka, ha endast att vid sin jakt öppna denna lucka och efter väl 

 förrättadt värf åter stänga den. Hit höra bl. a. Planiceps samt Pompilus plicatus och 

 crassitarsis, som därför sakna gräfborst på framtarserna, men i stället ha kraftiga 

 och korta framben. 



Det tycks som skulle det vara berättigadt att betrakta den föga komplicerade 

 jaktmetoden hos de ofvannämnda pompiliderna såsom den ursprungligare, hvaremot 

 konsten att gräfva egna hålor åt bytet jämte därmed i sammanhang stående instinkter 

 torde kunna anses vara senare förvärf. 



Till de pompilider, som stannat på detta ursprungliga stadium i sin jaktmetod, 

 tycks det som om man också hade att räkna Wesmaelinius (Salius) sanguinolentus 

 Fabr. I 2:dra delen af detta arbete 2 har jag meddelat mig ha sett denna sällsynta 

 stekel sökande intränga i gamla Chiracanthium-hon och uttalar den förmodan, att det 

 är honan med äggen i ett sådant bo, som stekeln söker. Denna förmodan har seder- 

 mera bekräftats såtillvida, som en ung dansk naturforskare, J. P. Kryger, 3 funnit 

 ägg af Wesmaelinius på de i boen mellan topparna af hopspunna grässtrån sittande 

 honorna af Chiracanthium carnifex Fabr. Dessa spindelhonor hade dock ej lagt ägg. 

 Stekeln hade fästat sitt ägg på basen af spindelns abdomen. En nykläckt larv 

 sög 6 /s på den fullt rörliga och lifskraftiga spindeln, som ej dog förrän l Vs. Ko- 

 kongen spinnes inom spindelboet, och larven öfvervintrar däri. Imago framträder 

 strax före midten af juli. Då Ferton 4 uppgifver sig ha funnit en kokong af Wes- 

 maelinius i ett Helix-sksd, är det väl sannolikt, att snäckskalet förut innehållit ett 

 Chiracanthium-ho. 



1 1891, sid. 8; L897, sid. 4. 9, 22; 1905. sid. 81. 



2 190(i, sid. 7—8. 

 9 1910, sid. 265. 



* 1897, sid. 18. 



