18 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. III. 



8. De under n:o 3 uttalade förhoppningarna om de fångna cmnpeslris-måWidernas 

 användbarhet till upplysande försök blefvo redan följande dag gäckade. Det var 

 endast såsom nyss infångade som de röjde sina parasitiska instinkter. Redan efter 

 ett dygns fångenskap tycktes fortplantningsinstinkten ha gått förlorad, ehuru de i 

 öfrigt föreföllo friska och lifliga. Då en Pompilus Wesmaeli på sandm arken släpat 

 ner sitt rof, Tarentula trabalis, och åter tillslutit gången, erbjöds åt den ena efter 

 den andra af de tre fångna cam£>es/ns-individerna tillfälle att gräfva sig in i denna 

 håla, men ingen visade lust därtill. Det tycks ligga nära till hands att förklara detta 

 bero på att spindeln var en lycosid i stället för den vanliga thomisiden. Men en 

 sådan slutsats är här oberättigad, ty strax efteråt vägrade de alla på samma sätt 

 att taga befattning med en unguicular is-håla, i hvilken en thomisid nyss blifvit ned- 

 gräfd. Ej heller visade någon af dem lust att förtära unguicularis-ägget, när jag 

 sedan gräft fram denna samma thomisid och inlagt den i deras flaskor. Då de efter 

 ännu en dags förlopp visade samma likgiltighet för hvad som i början väckte deras 

 lifliga intresse, återskänktes de friheten på sandmarken, i hopp att de tillfälligt för- 

 kväfda instinkterna under det fria lifvet åter skulle taga sig uttryck. 



9. En campestris infångades 9 /s på sandfältet för att användas till försök, i 

 händelse att någon unguicularis skulle påträffas. Strax därefter sågs en annan cam- 

 pestris med mycket lifliga rörelser söka på marken. Sedan jag följt honom ungefär 

 en half timme, närmade han sig en liten grästufva midt på en kal sandfläck, där 

 just en unguicularis vid tufvans kant höll på att stänga mynningen af sin håla, 

 därvid som vanligt packande sanden med lifligt vibrerande slag med abdomens spets. 

 Då jag aldrig förut fått tillfälle att se unguicularis träffa sin parasit, hoppades jag, 

 att campestris skulle upptäcka den vid sin håla oförtrutet arbetande och sålunda nu 

 låta mig bevittna ett sådant möte. Campestris gick in bland tufvans glesa strån, 

 och det blef snart tydligt, att han märkte, att en unguicularis nyss gått fram där 

 med sitt byte, ty hans lifliga rörelser upphörde, och betänksamt trefvade han med 

 antennerna kring sig på marken. Han genomströfvade långsamt tufvan i alla rikt- 

 ningar, och till sist kom han fram till den med stängningen fortfarande sysselsatta 

 unguicularis. Sakta och med sträckta antenner gick han ända fram till hålan, men 

 upptäcktes då af dess ägare, som förbittrad anföll och bortjagade honom. Man kan 

 knappast med visshet säga, att detta skedde därför att unguicularis i campestris igen- 

 kände sin parasit, ty på samma sätt pläga vid sina hålor sysselsatta pompilider förfara 

 med hvarje obehörig som närmar sig, äfven om det är individer af deras egen art. 

 Efter den häftiga, men korta sammandrabbningen flydde campestris ett 20-tal cm., 

 men återvände med tveksamma och dröjande steg så långt, att han fick se. huru 

 unguicularis återtagit sitt afbrutna arbete. Denna gång vågade han sig ej längre 

 fram, utan vek af åt sidan, skenbart alldeles likgiltig, till dess han vid kanten 

 af sandfiäcken, omkring .30 cm. från hålan, kröp in under ett blad, där han blef 

 sittande alldeles stilla under vid pass tio minuter. Denna plötsliga orörlighet var 

 synnerligen påfallande hos den nyss så lifligt kringsnokande stekeln. -lag gissade, 

 att han afbidade försvinnandet af unguicularis, hvilket också sedermera befanns vara 

 fallet. 



